Fordította: GiZM0net, Sakkman, Whesterz
COMMODORE SZTORI
Many thanks to Poison!
A nevem Stevin Fletcher, egy dokumentumfilm készítő vagyok, de az életem nagy részében
számítógépes programozóként dolgoztam. Számomra a számítógép iránti szeretet már
14 éves koromban megkezdődött, amikor megkaptam az első számítógépemet. A VIC-20-at szorosan követte
a Commodore 64, majd természetesen az Amiga. Most 35 évvel később el akarlak vinni egy utazásra
vissza az otthoni számítógép születésééig követve a Commodore történetét, felfedezve a
a kezdeteket, ami a Commodore 64-et a történelem legjobb kereskedelemben kapható számítógépévé tette.
Figyelemre méltó az, hogy az életemben milyen sokat fejlődött a számítógép technológia
a szoba méretű számítógépektől a mobiltelefonokig, amelyek már elférnek a zsebedben.
Nem kell túl sok évre visszagondolni amikor ezek a számítógépek még nem is léteztek, de
most már az életünk minden részében számítógépeket használunk.
Körbe fogunk utazni Európában és keresztül Amerikán interjúkat készítve számos legendával
akik a Commodore-on és az Amigán dolgoztak.
Fél millió dollár 1984. Március 7.
Feltaláltál valamit, ami megváltoztatta az életem!
És ott van egy csomó Z8000 programozó. Tudjátok, úgy néz ki, mintha csak birkát lőnék vagy ilyesmi!
A másik oldalon van, de nem pánikol, mert a labdád egy rácsos tömbben van vagy valami fordított volt
és nincs semmi, amit tehetsz vele.
A találkozót Jack Tramiellel gyakran hívták "Jack támadás" -nak.
Valahol kapsz egy lehetőséget, ahol tízszer jobb ezekben a napokban? Nem!
Üdvözölünk az R.J. Mical ház építésénél!
Részt fogunk venni a Commodore és az Amiga eseményein és további retro bemutatókon,
hogy bemutassuk, hogy hogyan él tovább a Commodore és az Amiga rajongói közösség a mai modern világban.
Repülés San Francisco-ba
Éppen hogy megérkeztünk San Franciscóba, már folytatjuk is a Commodore történetének dokumentumfilmjét.
Az első dolog, amit megnézünk egy múzeumból, az mind írógépekről szól
és feltételezhetően ez az első fejezet. A dokumentumfilm elsõ részében elfogadjuk
"az írógép ember" meghívását, mert ez Jack Tramiel-ről és arról szól,
hogy Ő honnan jött és mi hol is tartunk.
A commodore az egyik legnagyobb számítógép gyártó cég volt a világon.
A sikerei után miért nem létezik ma?
Első fejezet: Az írógép ember
A nevem Leonard Tramiel (a Commodore főnök fia) és a személyi számítógép iparral foglalkoztam elég sokáig.
A Commodore PET-et fejlesztő csapat tagja voltam.
És akkor tulajdonképpen elmentem másoddiplomás képzésre és nem volt semmi közöm a
a VIC-20-hoz vagy a Commodore 64-hez. Volt némi közvetett munkám néhány mérnökkel
és a marketing csapattal és persze az apámmal.
A Commodore a számítógépes üzletbe teljesen véletlenül került.
Tehát hagyjunk ki néhány állomást a történetből.
Apám, amikor elhagyta az amerikai hadsereget, valamennyi tapasztalattal rendelkezett az írógépek javításában. Képzett volt,
továbbá, hogy a leszerelése utáni első munkahelye volt, így kapott egy olyan szerződést,
hogy folytatni tudta az írógépek javítását a katonaságnak.
Az üzleti tevékenysége az írógépek javításából származott. Írógépeket importált és adott el, majd
az írógépektől az egyéb irodai berendezéseken, és más irodai gépeken át, elkezdett foglalkozni
az elektronikus számológépekkel is.
Itt indult a Commodore. Jack Tramiel csinálta ezeket a dolgokat, és jó pénzt keresett velük.
Érdekes a történet ezekről a berendezésekről, de mindenki tudta, hogy Jack Tramiel-t
nem nagyon érdekelte a számítógép üzlet. El szeretett volna adni a számológépeket
mint ez is. Sok emberrel meg akarta ismertetni
a chiclet billentyűzetet. Chuck Peddle volt a tervezője
az első számítógépnek a Commodore számára, de azért, mert a valódi billentyűzetek akkoriban igen drágák voltak.
Jack Tramiel tervezte ezt a billentyűzetet amit gyakorlatilag akkoriban minden számológépben használtak.
A Texas Instruments gyártotta a számológépek chip-jét
és a TI-ben levő barátaink úgy döntöttek, hogy ez kerüljön be a számológépeikbe, így ők
gyártották a számológépeket és adták el őket nagyjából olyan áron, mint amennyibe a chip került.
Így ez mindenkit kirobbantott az üzletből. Az apám azt mondta: így mesélte ezt a történetet
egy pár alkalommal. Azt mondta, hogy arra gondolt, hogy "jobb lett volna, ha meghalok
de nem fogok olyan könnyen meghalni... "A holokauszt túlélője volt, így a túlélés egy
fontos dolog volt neki.
Szóval, talált egy számológép chip gyártó céget vagy a cég, amely számológép-chipeket készített
kiderült, hogy nem volt pénzügyileg nyereséges így megvásárolta őket.
Ez a cég részt vett egy kis projektben, amit
6502-es mikroprocesszornak hívtak, de erről Ő semmit sem tudott, amely valószínűleg
a leggyakrabban használt mikroprocesszor volt akkoriban. Az összes Commodore gépben ezt használták,
a PET-ben, a VIC-20-ban és a Commodore 64-ben, az összes 8 bites Apple gépben.
Az Atari 8 bites gépek mindegyike, beleértve az Atari video entertainment system-et és a
Nintendo gépek is mind ugyanezt a chipet használták, amely tényleg nagyon elképesztő.
Hogy hogyan működik? Van valami progvezérlő
a chip-ben, kellett némi memória, kellett valamilyen I/O, így Chuck megtervezte
a KIM-et (1976), amihez volt egy billentyűzet interfész modul is, ha jól emlékszem.
Volt hozzá egy 16 gombos billentyűzet, amivel parancsokat lehetett begépelni, programozni lehetett
Assembly nyelven vagy ténylegesen binárisan hexadecimális kódban.
Élvezetes volt, mert mindent csak programozással lehetett megtenni.
Ez volt az első személyi számítógép amit valaha használtam. Volt egy KIM a hálószobámban is.
A MOS Technology Norristown-ban volt és én tényleg meg akartam látogatni a céget, mikor én
a középiskolában találkoztam Chuck Peddle-el és vett egy KIM 1 közvetlenül a gyártótól, így a Commodore
volt a tulajdonosa a MOS cégnek, gondoltam ez akkor pont jó nekem.
Tehát amikor Neil odahívott engem, akkor elfogadtam az állást és munkát kaptam a VIC-20 csapatban, amelynek a vezetője
Michael Tomczyk volt.
Chuck az első lépésként tervezett egy chipet olyan műveleti egységekkel, amilyeneket ő akart.
Ez nagyon vicces hangzik, Ő azt akarta hogy háztartási robotok legyenek
Szóval az első dolog, amire szüksége volt az egy igazán olcsó mikroprocesszor és találkozott
az apámmal, és azt mondta, hogy el fogom készíteni ezt a számítógépet, ha azt akarja a Commodore hogy készítsek egy
számítógépet akkor azt a Commodore-nak fogom készíteni.
Apám azt mondta: "Oké, hadd gondolkozzam rajta!" majd hazajött, és azt mondta nekem:
- Fogalmam sincs, hogy miről beszél! - Gyere, találkozz ezzel a fickóval, beszélj vele
és mondd el, mit gondolsz!" Így ez a húsz éves punk gyerek ment
és találkozott a tervezővel, ami valószínűleg a technológia legjelentősebb befolyásolása volt akkoriban!
Chuck Peddle a 6502-es tervezője. Chuck és én egy standon ültünk az
Embedded Computer System vásáron és az például egy csodálatos dolog volt, amit
meg tudtam vele építeni: egy flipper gép. Chuck és én leülünk, hogy beszéljünk a számítógépekről
majd az idő nagy részében a sci-fi-ről beszéltünk
Robert Heinlein tudományos fantasztikus történetéről aminek a címe "The Door Into Summer"
ami egy olyan világról szól, ami személyi számítógépekkel van tele és Chuck szerett volna abban a világban élni.
Tehát ha senki más nem fogja megtenni ezt az egész világon, akkor Ő meg fogja megtenni az első lépést.
Ez volt a PET. Így a találkozó után beszéltem apámmal és azt mondtam,
ez a fickó tudja, miről beszél! Így a Commodore belépett a számítógépes üzletbe.
1981-ben csatlakoztam a Commodore-hoz az Egyesült Királyságban az amerikai akcentus ellenére
Az első számítógépem a Commodore VIC-20 volt. Hat éves voltam, amikor megkaptam.
Sikerült feltörnöm a perselyemet, majd kimentünk és vettünk egy használt Commodore
64-et a születésnapomra.
Meglett az első számítógépem, egy otthoni számítógép, ami a Commodore 64 volt.
Az első számítógépem a Commodore 64 volt.
Emlékszem 1988 karácsony reggelére, azt hiszem akkor volt, hogy
kicsomagoltam a Commodore Plus/4-et.
Számomra a márkát egy új Commodore 64 jelentette, amit a lépcső alatt tároltunk és alig vártam, hogy lemenjek és játsszam vele
a nappaliban, sajnos karácsony napján James Bond filmet adtak délután
és mivel egy TV-nk volt a családban meg kellett várnom, amíg az befejeződik.
Itt vagyunk Atlantában, Georgia államban. Az első számítógépem a Commodore 64 volt.
Nagyon sok dalt írtam a C64-re a 80-as években.
Volt egy valódi szintézeres hang chip-je, a SID chip.
Magamon kívül voltam, amikor lett nekem egy.
Én vagyok az a kis ablak az embereknek aki Jack Tramielnek dolgozott, amikor Ő itt volt.
Miután Jack Tramiel elment, a Commodore-t egy Görög tragédiához hasonlítottam három felvonásban
és én a második felvonásból jöttem, jobbközépről.
Jack-nek ismert volt a múltja a cégben, de annyira nem részletesen, legalábbis általában nem.
Az emberek tudták, hogy Ő miken ment keresztül Németországban.
Torontóból indult, és így tovább, de ez nem volt téma a beszélgetésekben.
A második világháborúban szerzett tapasztalatai elég rémesek voltak.
Szóval gyakran elmesélte a történetet, azt hiszem 1939 szeptemberében, amikor a németek
betörtek Lengyelországba. Emlékszik, hogy látta azokat a repülőgépeket
amik átrepültek, de Ő úgy gondolta, hogy ez nagyon jó. Kiment és üdvözölte őket.
Nagyra tartotta őket miután megérkeztek a városba.
Lodz nagyon közel volt a határhoz, annyira közel, hogy hozzácsatolták azt a részt
Németországhoz így minden zsidót összeírtak és áttelepítették őket
egy adott városrészbe amit Gettónak hívtak. Ez nem volt túl messze
a zsidó temetőtől. Ők alapvetően rabszolgamunkásokként dolgoztak.
Nem emlékszem arra, mit dolgozott az apám a gettó évek alatt, de alkalmi munkákat
és fizikai munkát végzett, mert elég fiatal volt még.
Akkor a Lodz-i gettó volt az egyik utolsó, ha nem az utolsó gettó Lengyelországban
amit felszámoltak és elvittek mindenkit. Mi lakosoknak hívtuk őket akiket Birkenau-ba küldtek, ami
egy hatalmas táborrész az Auschwitz-i komplexumban, ahol kiválogatták az embereket, akik képesek voltak
a munkára és akik nem. Akik nem tudtak dolgozni, azokat gyorsan eltüntették.
Felbukkant az apjával a munkatáborba az Ahlem nevű ember is, Hannoveren kívül.
És vicces, hogy azt mondta, hogy úgy emlékszik hogy soha nem beszélt erről, mi mire
felnőttünk akkor ez már régen nem jutott az eszébe.
Amennyire mi gyerekként, emlékszünk a beszéltésekre vele erről az egész átkozott időszakról. Ott
semmi ellentmondás nem volt, mert nem volt sok történet erről a részről.
Egy gyerek jobban elviseli és összehasonlíthatja azt a kuszaságot az ő fejében, amiről nem vagyok biztos benne, hogy mindent elmondott.
Nagyon érzelmes volt, nagyon nehéz volt megérteni.
A háború végén súlyos beteg volt, túl gyenge a mozgáshoz,
így amikor az amerikaiak Németországba nyomultak a németek azt mondták, hogy "Rendben, mi elmegyünk
de az amerikaiak mindenkit meg fognak ölni. Ha élni akarsz, akkor velünk jössz!"
És mindenki, aki tudott mozogni a táborból, felállt és elment a németekkel.
Majd amikor a városon kívül voltak, az összes táborlakót lelőtték.
Az apám úgy emlékszik erre a történetre, hogy ez szinte biztosan nem volt igaz, de ő emlékszik
azokra a fekete amerikai katonákra akik úgy körülbelül hét és fél láb magasak (2-2,4m) voltak.
Jöttek és betörték az ajtót, körülnéztek,
majd gyorsan mindent elvittek.
A században lévõ emberek azt mondták, hogy nem voltak feketék.
A memória egy vicces dolog. Nagyon gyorsan ellátták az orvosok
a sebesült embereket. Sokan voltak
az úgynevezett DP-k, vagy a lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek olyan táborokban, ahol az emberek pihenhettek,
meggyógyulhattak és visszanyerhették az emberi mivoltukat.
És az apám döntött. A szüleim összeházasodtak és ennél a pontnál úgy döntött, hogy el akar jönni
az Egyesült Államokba. Egy srác megkérdezte tőle, mennyi idős vagy?
Amire apám így válaszolt: "Mennyi idős kell, hogy legyek?" A srác 18-at mondott.
Jó, akkor 18 vagyok. De még csak 17 volt.
Így található egy érdekes egyéves eltérés az édesapám születési évében.
ami 1927-ben vagy 1928-ban volt. Mindegyik papíron azonban 1927-ben született.
Mert Ő akkoriban tizennyolc éves volt, de valójában 1928-ban született.
Szóval elintézte, hogy az Egyesült Államokba, jöjjön és csatlakozott Amerikai hadsereghez.
Anyám is az USA-ba jött. Leginkább a hadseregben dolgozott, mert akart
az országról, az emberekről és angolul tanulni.
Említettem Ahlem-et? Egy katona Sioux Falls-ból, Iowa-ból.
Ha jól emlékszem, Vernon Tott volt, aki készített egy képet a táborról azon a napon.
Egy túlélő, aki az öböl mentén élt Oaklandben, amikor nyudíjas lett, azt mondta, hogy elmegy
és megkeresi azokat a srácokat akikről a képet rajzolta hogy emlékezett a vállaikra
és elküldte a Pentagonba, ahol meg tudták mondani, hogy melyik az a hadosztály.
Kiderült, hogy levelet küldött a hadosztálynak, hátha van valakinek van valami emléke
amiből kirakható ez. Vernon olvasta a hadosztály
levelét és azt mondta: "Azt hiszem, még mindig megvannak azok a képek!"
Tehát van egy Angel of Ahlem nevű dokumentumfilm, ami meglehetősen elképesztő.
Igen, Németországban találkoztunk Vernonnal. A szüleim természetesen korábban találkoztak
vele, de ez az ünnepségen volt. Azt hiszem mintha a 60 éves évfordulója lett volna
Varsóban a Lodz-i gettó felszabadításának. Vernon rákban szenvedett,
ezért Németországba jött, hogy ezen részt vegyen velünk.
Tényleg elég keveset mozgott már akkor.
[Riporter] Összpontosítsunk az "üzlet egy háború"-ra!
Nem akarsz beszélni a szexről?
Talán később.
Rendben.
Apámnak, az üzlet volt az élete. Másrészről nagyon fontos volt
hogy támogassák és befogadják a családban. Őt nagyon érdekelte az az ötlet,
hogy a fiai dolgozzanak érte.
Aztán, amikor elmentem, hogy meglátogassam, és beléptem az irodájába és Jacknek, az alacsony, kövér,
kopasz fickónak, csontos, nagy, kidülledő szeme volt és mély dörgő hangja, ami valójában
a falakat rezgtette, így a baritonja és ő nagyon megfélemlítő volt.
Nem tudok más emberről, akik képes volt a dolgokat úgy csinálni, mint ahogyan ő tette.
A legmeglepőbb dolog, amikor megnézed a vállalatok útját és struktúráját, akkor
a legalacsonyabb szinten levő személy és a legfelül levő két vagy három szint nincs is olyan
távol egymástól, és ez felborul, ha rengeteg embert kérdezel meg
közvetlenül az apámról.
Felvett, és azt mondta: "A munkádra lesz szükségem nem arra, hogy segíts nekem. A munkád miatt mindig
körülöttem leszel és megtanulod a vallást!" Jack-nek volt egy üzleti filozófiája, amit
vallásnak hívott.
Rengeteg módon lehet egy céget irányítani és ha egy vállalat úgy működik, ahol a
cégvezető melegszívű, szelíd, bátorító, mentori személy, aki az embereket a belső úton
vezeti és érzelmileg fejleszti, miközben ők csodálatos, életet megváltoztató termékeket hoznak létre,
az nagyszerű. És biztos vagyok benne, hogy vannak olyan cégek, amelyek
tudnak nagyon jól működni ebben a modellben, de nem szeretnének együtt dolgozni az apámmal, mint cégvezetővel.
Az én személyes munkámban nem mondta meg senki, ha jó dolgot csináltam, de azt elmondták, hogy mit
csináltam rosszul, hogy tudjak fejlődni. Mi ma egy másik világban élünk.
Ez egy olyan jó munka, Istenem!
Elmentem a CES bemutatóra, Jack Tramiel a standon volt, és parancsolgatott.
Elég agresszív volt. Körülbelül fél percet voltam vele. Csak azt mondtam:
"Hello! Dave vagyok Angliából." Ő megrázta a kezemet, aztán a szemével elbocsájtott.
Az apám kapcsolatba került egy pénzemberrel Torontóban, a neve Irving Gould volt, akinek
azt hiszem, akkoriban húsz százaléka volt a cégben. (1966-ban 400 000 $-t fektetett be Irving Gold a Commodore-ba)
Nyíltan megkérdezte tőle egy nap, mesélte Irving:
"Én tudom, hogy te egy gazdag ember vagy, nyilván te sokat fektetsz be a Commodore-ba és más cégekbe.
Elmondanád nekem, hogy hogyan szerezted a pénzed?"
Én azt hittem, mindjárt eldobom magam, de Ő nem zavartatta magát. Azt mondta: "Igen, elmondom neked!"
Szó szerint mondom, amit ő is mondott.
Azt mondta: "David, ez volt életem legjobb hugyozása!
És én csak álltam a piszoár mögött és bejött valaki, végzett, aztán
kiment, ezalatt ezek a srácok feltaláltak egy húsz láb magas és negyven láb hosszú tároló rendszert
amit fel lehet emelni és teherautókon szállítani. Fel lehet rakni ezeket a speciális konténereket
hajókra, teherszállító hajókra. Azt mondta, épp csak most került a cégemhez
az asztalon van ez a lehetőség a jogokkal Észak-Amerikába a konténerekhez és nekik
csak le kell fordítaniuk, erre Irving azt mondta hogy nem támogatja azt az embert.
A Commodore programozók összedobtak egy játékot "Jack támadás" néven és Jack után
nevezték el.
Tudod, hogy Commodore-nál van valamiféle városi legenda, és még ha van valóság
alapja is, és ezt Jack támadásnak hívták, attól még ezek a "Jack támadások" tényleg elő szoktak fordulni
szemtől szemben. El lehet itt ezt mondani? Nem tudom.
Ez volt a munkamorál. Ha te lennél a Commodore elnöke és azt mondanád, hogy ilyen
módon nem tudok dolgozni, akkor Jack mit mondana erre: "Nos, akkor ne dolgozz."
Ez azt jelentette, hogy téged kirúgtak. Egy egész irodát elvesztettünk egyszer, mert
jogdíjakat akartak.
Mentem ebédelni, visszajöttem, ránéztem tizenkét irodára, és mind üresek voltak.
Felmentem a recepcióra, és azt kérdeztem: Hol van a marketing osztály?
Ő körülnézett, majd írt valamit egy sárga jegyzettömbbe, majd
azt mondta, hogy elmentek. Jack jött és kirúgta őket éppen ebéd előtt.
A Jack támadás egy ismert fogalom volt ott ahonnan jött.
Ezt a fogalmat először akkor hallottam, amikor a Commodore már régen megszűnt, de ahogy láttam
amikor apám elégedetlen volt, azt nem titkolta.
Akkoriban, úgy emlékszem a korai időkre egy raktárban dolgoztam, ahol
raklapokat pakoltak a polcokra, és hallottam apámat
aki ordított az irodájában és tudtam, hogy valaki valamit nem úgy tett,
ahogy ő pontosan akarta.
Jack időnként nagyon kegyetlen tudott lenni, mert ő tartotta a szavát.
Egy fiatal menedzser mérnök egyszer megígérte hogy valamit megold neki, és ő erre
hat hónapot adott. Így összeállított a munkára egy harminc emberből álló csapatot és
elkezdte a munkát velük. Hat hónappal később, amikor Jack megjelent
és megkérdezte: "Kész?" A mérnök azt mondta: "Nem, némi komplikáció volt,
de ha kapunk még egyszer hat hónapot, akkor elkészülünk." Jack ekkor mindenkit kirúgott, és lezárta
azonnal a projektet. Később, egy délután, Jack-el voltam az irodájában,
amikor az egyik mérnök bejött, beviharzott.
Húsz év körüli volt és azt mondta: "Öt éve itt vagyok,
de nem akarok elmenni, segítettem felépíteni ezt a céget, de a folyosón ülök, ha
nem kellek, akkor rúgjanak ki." Erre Jack azt mondta: "Rendben, akkor keresünk magának más munkát."
És tudod mit, ha a másik huszonkilenc ember akik ebben a csoportban
dolgozott elég okos lett volna ahhoz, hogy idejöjjőn és ugyanezt tegye, akkor nekik még mindig lenne munkájuk.
Ha azt gondolta, hogy valami ostobaságot adtál neki eredményként akkor ezt elég magas
hangerőszinttel tudatta veled. Ilyenkor elég hangos volt.
Tehát amikor rossz volt a kedve,
az elég hamar kiderült. Ha te érzelmileg elég rugalmas voltál
és tudtad kezelni a helyzetet, ha rájöttél, hogy az, hogy kritizált, nem
a személyednek, hanem az elvégzett munkádnak szólt, akkor fejlődhettél és tanulhattál belőle. Ilyenkor a szél
elfújta azt a csapatot, akik nagyon jól dolgoztak, csak nem bírták a körülményeket.
A legjobb történetem Jack-ről Németországban történt. Küldtek egy Mercedest a bemutatóra ahol
én voltam Jack és Sig sofőrje. Sok időt töltöttek beszélgetéssel.
Sok időt töltöttek a show-n és sok időt töltöttek a bárokban.
Tehát egyszer mindketten nagyon részegek voltak és a hátsó ülésen énekeltek
német dalokat. Nagyon jól érezték magukat. Jack mesélt egy történetet, hogy hogyan
taposta ki ezt az utat, mert ő hadifogoly volt a 2. világháborúban Németországban.
Mindenki róla beszélt, hogy megtervezte ezeket gépeket, amelyeket nem is ő tervezett valójában.
Tudta hogyan kell használni az első számítógépet, ami tényleg jól használható volt.
Volt egy iPad-je, amit kényelmesen lehetett használni. Rá lehetett érezni a használatára rögtön. Magától értetődő volt azoknak is
akik soha nem tanultak programozni és soha nem érdekelték ezek a dolgok.
Tudta, hogy nem mágikus dolog ez, de azt feltételezte, hogy ha szüksége lenne valamilyen szakértőre, akkor azt fel tudja venni.
Vagy ott volt a fia, aki képes volt rá, hogy megtanulja. És ez így rendben volt.
Második fejezet: Commodore a tömegeknek
1976: Jack Paddle meggyőzi Jack Tramiel-t, hogy kezdjenek el számítógépeket fejleszteni.
Jack azt mondja Chuck-nak: "Menj és építs egyet!"
Jack összeállítja a csapatát.
Apám hazahozott, 1977-ben egy Commodore PET 2001-et
Olyan volt, mint ma a gamerek, akik minden idejüket a hálószobájukban töltik.
Ez volt, amit egy PET-el csinált.
Az első számítógépem egy Commodore PET 4032 volt.
Első számítógépes tapasztalatom a Commodore PET-el volt.
A Commodore PET határozott tulajdonságú hangzással rendelkezik, amikor megismered
Először is a hangja és az érzés az ujjaiddal a billentyűzeten...
Egyfajta ropogó hang, kellemes hang valójában igazán hamar meg lehetett szokni.
Nem tetszenek a mai billentyűzetek. Ma minden lapos, érintőképernyők, amelyeknek nincs hangja...
Azokhoz neked kell egy hangot beállítani. Az akkori gépelés a mostani érintéses gépeléshez képest,
egy fontos visszajelzési mechanizmus volt a gép számára. Úgy gondolom, ez elég nosztalgikus.
Az akkor nagyon kényelmes volt.
Chuck Kaliforniába költözött, összeállított egy kis csapatot, akik a PET-en dolgoztak.
Maga is nagyon sok munkát végzett. Volt néhány hihetetlenül tehetséges
mérnöke, Chuck és én. Tudta, hogy szükség van egy programozási
nyelvre, amit be kell építeni a gépbe és a legjobb kellett ami elérhető volt
akkoriban. Az egyetlen akkoriban a Microsoft BASIC volt.
Eljött Gates és azt mondta, hogy egy dollárt akar gépenként. Erre az apám válasza
az volt, hogy Ő már házas és nem akar összecuccolni senkivel. Ezért ajánlatott tett Billnek, ami akkoriban
hatalmas összegnek tűnt - 50 000 dollár. Amit végül
pár évvel később, amikor Bill sétált egy japán üzletember kíséretében
akkor feljött a Commodore standra és beírta a WAIT6502-öt, ami a következő sorban
többször a Microsoft szót írta volna ki a képernyőre.
Ez az, amit várt, hogy megtörténjen de ehelyett a gép nem csinált semmit.
Én pedig Bill felé fordultam és azt mondtam: "Tudod, semmi nincs azon a címen,
és a gép nem fog semmit kiírni." Na, akkor a nézésével ölni tudott volna.
Aztán rájöttem, hogy mit csinálnak és azt mondtam: "A ti BASIC-etek rendkívül fontos volt
a számítógép sikeréhez, az egy nagyszerű termék, és nagyon örülök
hogy ez van a számítógépeinkben..." és ennek eredményeképpen hagyott életben minket.
Ha visszaemlékszel az egy dolog, többek között, hogy ezek a gépek a COMMODORE BASIC-et használták
sok bájt szabad memóriával. Így amikor a program betöltődött, sok bájt memória
maradt szabadon a képernyőn. Lefordítva tehát: ha nem lenne megfelelő a kiírt szám, akkor ez azt jelentené, hogy
a memória hibás, mert nem ment át a bekapcsolási teszten. Tehát az első PET-ek valójában öndiagnosztizálták magukat,
ami nagyon figyelemre méltó volt.
Az első PET modellnek volt a kicsi vagy más néven chicklet-nek (csíkos) hívott billentyűzete.
A kicsi műanyag dolgok, amelyek az ujjaid alatt voltak. Egy kazettás egység
volt a következő modellben egy nagyobb teljes méretű írógép billentyűzettel,
majd egy külső kazettás meghajtóval.
Amivel én járultam hozzá a rendszerhez az a grafikus karakterkészlet.
Az egyetlen utasítás, amit Chuck-tól kaptam az az volt, hogy a négy grafikus karakter: kör, káró,
pikk és treff mindenképpen bent legyen, mert szeretett blackjacket játszani.
Azt hiszem, a cél az volt, hogy a gép működjön a téli CES-re, a Consumer Electronics Show-ra.
Ami nem igazán jött össze. Végül rájöttünk, mi a baj.
A fő áramkörön hiányzott egy ellenállás, egyébként minden tökéletesen működött.
De nem tudtuk ezt addig, csak pár héttel később,
így hatalmas munkában voltunk a megbeszéléseken is a bemutatók határideje miatt.
Igen, ezért nagy nyomás volt rajtunk az első Hannover-i rendezvény miatt, azt hiszem, ez
1977 tavaszán volt. Az volt a feladatom, hogy kész legyen a PET.
Ezután a repülőgépen saját helyet kaptam, ami nagyon szórakoztató volt
Aztán át kellett mennünk a német vámon: "Hogy érted, hogy ez egy számítógép? Számítógép
de nem tíz millió dollár az értéke és nem egy szobányi a mérete?
Ez nem lehet egy számítógép, miről beszélsz?"
Néhányszor ment ez oda-vissza. Közben lekéstük a csatlakozást.
Repültünk volna Frankfurtból Hannoverbe, így béreltünk egy VW mikrobuszt és így mentünk
Frankfurtból Hannoverbe. Elvittük a PET-et, feldobtuk az asztalra,
bekapcsoltuk, és nem működött. Szóval telefonon kellett diagnosztizálnunk, mi volt
a gond és megjavítottuk a gépet. Amikor működött, akkor nagyon boldogok voltunk!
Egy VIC-20-at 8KB-os bővítéssel valószínűleg ki lehetett fogni abban az időben, ha minden rendben ment.
Fat graphics igen, szerettük a kövér grafikát.
20 volt 20 vagy 22? 22, igen. Igen, annyi volt, az jelentette a különbséget.
a VIC és a Commodore grafikája, igen a Commodore jobb volt, de néha a
A VIC változat volt a jobb. Ó, nézd meg!
A Commodore teljesen nemzetközi vállalat volt. A harmadik legnagyobb személyi számítógépeket
gyártó cég volt a világon, de mi az USÁ-ban voltunk a harmadikak és az elsők Európában.
Tehát ez volt az eredménye a Commodore értékesítésének. A PET számítógép, az iskolákban volt
különösen népszerű. Tehát ott voltunk azon a találkozón, amit egy
nagy, mintegy huszonnöt székes nagy négyzet alakú asztal körül
tartottak, a központban. Szóval Jack bejött, és a mérnökök akartak
egy színes számítógépet csinálni, mint az Apple. Erre Jack azt mondta: "Egy kis kezdő számítógépet akarok.
Egy kis számítógépet, amin futnak a játékok és a tömegeknek készül, nem az iskoláknak."
Ahogy ezt elmondta az egész szobában mindenkiből kitört a szó és azt mondták,
hogy nem készítünk üzleti számítógépet, meg versenyeznünk kell az Apple-val, meg személyi számítógépet kell készíteni,
meg nagyobb számítógépeket kell csinálnunk, nem kisebbeket. Jack erre azt mondta: "Kis számítógépet szeretnék,
de beszélgessetek róla. Visszajövök holnap, dolgom van..." És elment.
Apa felhív és azt mondja, hogy a mérnökök megkeresték egy új géppel.
Szeretné, ha odamennék és megnézném, hogy mi a véleményem róla.
Elmentem Chicagóba a Commodore standhoz és ott volt ez a kis gép négyzet alakú
dobozban, amelyhez egy TV kapcsolódott, amin mindenféle PET grafika jelent meg. A karakterkészlete viszont
színes volt. Ez volt a VIC-20 születése.
És ez lett az első generációja az otthoni számítógépeknek.
Az otthoni számítógépek első milliójának eladói beoltották a piacot.
A VIC-et irányító csapat részeként jöttem, amely a VIC-20 termékindító csapat volt.
Így indítottuk el a VIC-20-at a CES-en 1981-ben.
Ez egy nagy dobás volt. Igazából lett egymillió szállítója
az otthoni számítógépeknek. Ez az első a mikroszámítógépek bármelyik típusa közül, amiből eladtak egymillió darabot.
Amikor a VIC-20-at megkaptuk, meg kellett
osztanom a testvéremmel. Valójában a szüleim vásárolták meg nekem és a testvéremnek.
A bátyám 3 évvel volt idősebb, mint én. Mi nem csináltunk semmi mást,
csak a számítógép és a TV-t használtuk. Nem játszottunk vele semmilyen játékot,
nem rendelkeztünk semmilyen szoftverrel, mindössze a számítógép volt és a kézikönyv.
Így kezdtük játszva próbálgatni, hogy hogyan kell programozni a BASIC-ban.
Voltak példaprogramok a kézikönyvben, amivel meg tudtuk tanulni, hogyan kell a dolgokat csinálni.
És egyszer csak elkezdtem megtanulni
hogy hogyan készíthetek saját programokat.
A VIC jól programozható volt, de 5 KB RAM memóriája volt.
Bekapcsoláskor az 5K, összezsugorodott 3.5K-ra.
A 3.5K alapvetően egy gépelt lap méretű memória.
Ma gigabájtjaink vannak.
A kövér grafikák valóban adtak hozzá néhány lövöldözős játékhoz.
Nagyon komor, de szórakoztató volt. Igen, és milyen sokfajta hanghatás volt,
valami zörgés, amikor tüzeltél és minden közvetlenül a hangchipből jött.
Miért nem volt robbanás?
De az akkor is jó volt. A hangzása nagyon tömör volt, amit a hangszórókból hallhattunk.
Azt gondolod valódi volt? És az valóban megtörtént?
De így tudta magára felhívni a figyelmedet.
Néhány tömör, túl hangos intenzív hangja volt, rajzolt egyenes vonalak, csak hogy tudd, hogy akkor éppen játszol.
Mindig óvatosnak kellett lenned,
ha a játék futott egy bővítetlen VIC-en, mert lehet hogy 8K vagy 16K-os bővítésre volt szüksége!
Hálás voltam sok játékgyártó cégnek, mert ők azt akarták, hogy legyen esélyed futtani
a játékot. Majd amikor kiderült, hogy nem mindig működik egy bővítetlen VIC-20-on
az szépen nagy, vastag betűkkel rá volt írva a játék borítójára.
Hozzádrótoztunk egy memóriabővítést külsőleg a VIC-20-hoz és megkaptuk a teljes 8KB RAM-ot, hogy
tudjunk cartride-ot fejleszteni. Miután ezt megkaptuk, tényleg elkezdhettük a fejlesztést.
Nagy címek készültek, még bonyolultabbak játékok, mint az Omega Race, a Gorf, a Sargon II Sakk,
a kalandjátékok és hasonló dolgok. Nem sikerült volna 3,5 K-on, de 8K is épp hogy elég volt.
Néhány családtagunktól kaptunk karácsonyi ajándéknak VIC-20 cartridge játékokat.
Van egy Omega Race-em, valami tengeri csata vagy valami ilyesmi.
Az Omega Race egyértelműen a legjobb volt. Még mindig megvan nekem.
A valódi győztes természetesen a Commodore 64 volt.
Igen, a Commodore 64, ami a VIC természetes kibontakozása.
Ugyanazok az emberek, akik a VIC chipet tervezték ők tervezték a VIC-II-t, ami megszólaltatja
a Commodore 64-et és abszolút ragyogóbb hangzású hang chip.
A Commodore 64 szerepel a Guinness világrekordok között
A rekord, azon a napon, minden idők legtöbbet eladott számítógép modelljeként szerepel.
Becslések szerint, 17 milliót adtak el belőle világszerte.
A Commodore hang Interfész eszköze, vagy más néven a SID chip, ahogy ismerjük
tényleg egy olcsó hardveres szintetizátort adott az otthoni számítógépeknek.
Akkor tudtam meg, hogy ez egy számítógép, amikor kaptam egyet.
Rengeteg zenéje volt a játékoknak abban az dőben. A nyolcvanas évek elején nagyon szörnyűen szóltak.
Csináltam egy pár dolgot a VIC-20-hoz, amit valójában folytattam a 64-en, amelyet
már nyilvánvalóan a SID chip szólaltatott meg.
A Commodore 64 hang chipje legalább egy évtizeddel megelőzött minden mást.
Tehát gyártásban volt még, amikor az Amiga már kijött. Az Amiga nem tudta megtenni ugyanezt a
a hangokkal mint a Commodore 64. Ez jó volt!
Csak a 64KB memóriáért kellett a C64-et választanom és az a tény, hogy a hang
chip-je előbbre járt a többieknél.
Hallottam egy zenét Rob-tól azt hiszem az English Country Gardens megrendelésére
vagy a Hover Bother-nek vagy valami hasonló!
Ismered a yum de da dum da da dum-ot? Az egy szép szerzemény, volt benne néhány szép kis
hang, kis pörgetések.
A 64 egy óriási meglepetés volt, és egy kicsit csillapította az otthoni körülményeket. A különböző korosztályokat maga
köré gyűjtötte, miközben játszottak a játékokkal.
Tudod, van ahol a legfiatalabb a családban legyőzte a legöregebbet vagy ilyesmi.
Abban az időben nem volt internet. Nem volt könnyű az sem, hogy tudjál kölcsönözni
valamit a könyvtárból. Nehéz volt a szülők számára elvinni öt
gyereket a könyvtárba. Voltak ezek a csillogó drágakövek, amik a járdán
voltak a boltok fele. Ismertem egy nagy boltot a közelben.
Hoztam egy mappát és egy papírt, és azonnal elkezdtem írni a gépi kódot magamnak, másoltam, mert
nem tudtam megvenni azt a könyvet. Itt ültem addig, amíg anyám vásárolt,
és amíg ő csinálta a dolgát. Haza akartam menni, és hazavinni
hogy a saját Commodore 64-esembe beírva, el tudjam menteni, de még egy hétig kellett várnom, hogy el tudjam indítani,
mert még nem írtam le az egészet, csak mindig kis részeket.
Az első Commodore 64-emet úgy gondolom, hogy három-négy évig használták előttem, de nagyon megkímélt használt gép volt.
Egyébként, addig a pontig jutott el, amikor betöltöttem a játékokat kazettáról az csak úgy működött, ha fejjel lefelé volt fordítva.
És néha meg is kellett ütögetni a számítógépet
az asztalon, ahol használtam. És azt hiszem kivettem és visszatettem a chip-eket a foglalatokba
de akkor tizenkettő-tizenhárom évesen nem volt más ötletem.
1985 óta vagyok Commodore 64 rajongó és abban az időben programoztam is,
zenét is szereztem, olvastam lemezújságokat és írtam egy könyvet a Commodore 64 játékokról.
A Commodore 64 egy csodálatos gép volt. Shaun volt a legjobb barátom az iskolában, neki volt egy C64-e
és nagyon irigy voltam, mert valójában az egyik újabb változat volt neki,
ami kijött, a kicsi, tudod a lapos, fehér színű. A Joe Blade ragyogó játék volt a Commodore 64-en.
Valójában úgy írták meg, hogy messzire tudjál jutni benne.
A távoli jövőben 1997-ben játszódott, amikor Londonban a gengszterek vették át a hatalmat.
Nagyon messzire jutottunk a játékban, és emlékszem mi tényleg abbahagytuk ezt a játékot Commodore 64-en
körülbelül egy hete, mert tudod, mi nem szerettük volna elveszteni a magas pontszámot.
Amikor megkaptam a Commodore-t a technológia, a hang chip, azt jelentette, hogy felfedezhettem
olyan zenei elképzeléseket, amelyek talán már túl vannak a technikai képességeimen.
Tényleg, igazán a Ragtime-ba jártam és hallottam egy pár különféle Ragtime
számot Rob Hubbard Action Biker albumáról, és Martin Galway lemezéről a
Kong Strikes Back-ről. És ez volt a lényeg, amikor rájöttem
arra, hogy a Commodore 64 lehet a jármű a kompozíció és a teljesítmény felfedezéséhez
olyan módon, ami nem feltétlenül támaszkodott instrumentális technikára.
Szeretem a zenét, és tudjátok, hogy szeretnék valami másfélét tenni a zenével.
És emlékszem, hogy láttam ezt a reklámot az egyik ilyen számítógépes magazinban attól a sráctól.
Rob Hubbard, aki alapvetően tudta, hogy fogok játékokat és zenét írni a játékokhoz.
Azt hiszem, még egy kazettát is küldtem nekik hogy tudja, hogy milyenek azok a cuccok, amiket készítettem.
Végül rákattintott, hogy tudja, hogyan működik és hogy valójában mit csinál.
És akkor, ha összejönnek a dolgokat anélkül, hogy a számítógép összeomlana.
Alapvetően olyan volt, mint a Pandora dobozának felnyitása.
Sokkal többet képzeltem bele a SID chip-be.
Ez olyan népszerűségi versennyé vált. Valójában minél több játék készült, annál jobb lett neked
az iskolában. És ha te lennél az a kölyök, aki bejutna
azzal, hogy ismered az új játékot, ami éppen hogy kijött a boltokba hétfőn reggel, akkor
minden gyerek az iskolában azt kérdezte hogy ki lesz a héten a legnépszerűbb gyerek az iskolában.
A Commodore játékokat támogatták a számítógép felhasználói klubok.
Bárkinek, akinek jó reflexei voltak az érintse meg, nyomjon, nyomjon a gombra, és nyomjon, és nyomjon.
Nyilvánvalóan az lesz a nyertes aki a legtöbb pontot kapta, a vásárlásai után.
A nyeremények, mint a cukorkák, nyilván a A görög árut kellene megvenni, egy csomó souvlaki-t.
Az iskolában mindenkinek különböző gépei voltak.
Volt egy barátom, akinek volt egy Spectrum-ja és volt egy akinek Commodore 64-e is volt,
és alkalmanként játékokat cseréltek, hogy ki tudjanak próbálni mást is.
Emlékszem egyik ebédidőben, hazaugrottam az iskolából a Ghostbusters-el, a nyakkendő a
filmben, és játszottam kb. fél órát ebéd helyett.
Valódi szörnyű digit használtak a Ghostbusters-ben, így nyilvánvalóvá vált
hogy digiket is tud használni.
Amit kerestem az az volt, hogy megtaláljam a módját annak, hogy le tudjak játszani a digit, ne csak
egy kis beszédmintát, magában, hanem kapjak egy dallamot, amit integrálhatok
a zenébe. Olyan torz gitár riff már nyilvánvaló választás volt.
Mit tehetek a hanggal, a mostani technológiai szinten, hogy többet tudjak kihozni a hang chipből?
Az egyik dolog, amit fejlesztettem a digitalizáláson az volt,
hogy rájöttem, hogy játszhat le a SID hangokat. A három csatorna, miközben a digi szól
felette. Az volt a felismerés, hogy ez a
a hangregiszterrel tehető meg.
A Commodore 64 enyém és a bátyámé volt, és sokat spóroltunk rá.
Túlórákat vállatunk, hallottuk, amikor kijött
a gép, és ez volt a legnagyobb, és legcsodálatosabb új dolog amire mi
félretettük a pénzünket, tizenévesként, és vettünk egy Commodore 64-et.
És hála istennek nagyon boldog voltunk vele, ezzel a teljesen elképesztő géppel!
A Commodore UK-nek milyen munkahelyi
kultúrája volt? Kemény munka folyt ott?
Nagyon sok volt a bulizás? Mi ment ott?
Mi folyton buliztunk. Igazából támogatták az
ötleteidet, ha keményen dolgoztál és keményen játszottál.
Hamarosan, ahogy David csatlakozott, találkoztam David Pleasance-el amikor először csatlakozott a céghez értékesítőként.
Már ott voltam, és David vezette az egyedi csomagtermékek létrehozását a kiskereskedelemben.
Nagyszerű program volt annak a fejlesztése, amíg ott voltam, akkor készítették az International Soccer-t.
Később egy számítógépes bolt kirakatába láttam futni az International Soccer-t
egy Commodore 64-en, színesben, hangokkal
animációval, grafikákkal. Éppen az volt a hihetetlen ebben a gépben!
Ezzel a játékkal, hogy csak azért volt mindez lehetséges, mert a 64-ben voltak sprite-ok. Egyetlen másik számítógép
sem volt ennyire jól programozható, nem voltak mozgatható objektumok bennük.
Tehát a SID station egy projekt volt a Chalmers University of Technology-nál,
ahol néhány srác a kurzusán készített valamit ami programozható logikát tartalmaz.
Volt két ötletük: az egyik, hogy olyan legyen, mint egy MIDI CD-átalakító, a másik pedig valami
SIDomania-nak hívott dolog. A SIDomania szintetizátor alapú
SID chip. A SID station egy asztali szintetizátor modul volt.
Így annak volt néhány interfésze a
zene paraméterek irányításához.
Van néhány dolog a táblákba való belépéshez és olyan dolgok is, amely egy megszokott
Commodore 64-hez valók, pl. egy zeneszerkesztő (tracker) egy hw-es dobozban.
Hé, ezt a céget Commodore bérlésnek-nek hívják
Igen, ki kell mennem innen. Tehát anélkül, hogy igazán tudnák, én pénzt tettem
félre egy Atari 400-ra, még csak nem is tudtam akkor, hogy a 800 jön utánna.
Tehát nem tudtam sokat a Commodore-ról és én Atari rajongó lettem volna
ha nem állít meg az, hogy lett egy Commodore-om.
Elhoztuk ezt a Commodore 64-t, ami teljesen csodálatos volt, mert volt egy PDP 23 is. Azt hiszem ez volt
a főnök... De nagyon - Tudod, hogy van
nagyon óvatosnak kell lennünk a PDP 23-al. És itt van Bil a Commodore 64-esével és
be tudja írni a LOAD, $8, 8-at vagy bármi mást, de tudod, hogy a lemezmeghajtón van egy
directory és mindez, mindez olyan volt, hogy szeretted, ahogy működik a számítógép
egy kicsit érdekesebbnek tűnt, mint a skálák kijelzése.
Szóval elkezdtem egy állásinterjút Bob Russel-el aki a VIC-20 és a C64 egyes részein dolgozott
és tudtam, hogy a dolgok rendben lesznek, de
egy ponton azt mondta, miért írok a LOADX után azonnal 02-t? én 8502-t szeretnék!
Rám néz, és ő azonnal el akarta menteni azt, amit én akartam, a 8D109-et.
Motyogtam az opcode-okat, amiket tudtam miközben olyan szorgosan dolgoztunk a 6502-esen
és láttam, hogy a testbeszéde megváltozik. Úgy érzi, hogy sínen vagyunk
a terv teljesítésével. Hát ő úgy fogalmazta meg ezt, igazán
hogy lendületben van a termés. Azt hittem, hamburgerekre vagy valami
ilyesmire gondol. Rendben. Szóval még nem is hoztam önéletrajzot és itt vagyok
mint egy bársonynadrág vagy valami, amikor én hozzá csapódtam.
Az első dolog az volt, hogy állásinterjúra mentem Shiraz Shivji-hez, aki az a fickó
aki fel fog venni, vagy nem. Az asztala rossz irányba volt fordítva
így nem tudtam, hogy befussak vagy besétáltjak és lehuppanjak a székébe.
Aztán belépett és elnézést kellett hogy kérjen tőlem, hogy ő az én székemben ül..
És akkor hova vittem az életrajzomat?
Mentem, de nem vittem egyet sem. És véget ért, véget ért az állásinterjú.
Ez az a pont, ahol most Frank Hughes megállt. A fickó, aki dolgozott, elment Shiraz-ért.
Megkaptam... Így ő behozta, és nála kezdtem.
Tudod, milyen nehéz sikert aratni, az interjú és a többi dolog. És csak épp hogy megemlítem a K-Tron-t,
a vibráló huzal technológiát. Tudom, hogy az egyik versenytársunk, de
belementem a részletekbe, ha te azt mondod hogy egy műhold, ismered a műholdat, jobban
tud kommunikálni a műholddal. Hát én lemérem a műszerek súlyát, úgy jobban
el tudom mondani. Amit ott tettem, azt mondtam, hogy használjuk
a referencia súlyt és a szokásos tömeget és akkor még a holdon is működik.
Ekkor Shiraz rám nézett, és azt mondta: "Te érted a tömeget." és felvettek, mert
kijavított engem.
Elég korán volt, amikor csatlakoztam a Commodore-hoz ahol még mindig a MOS épületében voltunk.
És ezek a kis szobák pszichotikus kékre voltak festve és ott három mérnök volt
és nem volt szükség az ajtókra, és ahogy csak lehetett egy negyedik mérnököt helyeztek oda.
Senki sem törődött vele, mert ott egy chip gyár volt a lábunk alatt.
Tehát ez az, ahol én az csináltam, ami ismertté tette a TED számítógépeket.
Ezt csináltam, miközben a MOS épületben dolgoztam, Aztán később leköltöztünk Westchester-be.
Egy hatalmas létesítménybe, ott volt Hedley és egy fickó, akit Terry Fisher Fish-nek hívtak,
aki csatlakozott hozzánk, és ő csinálta az összes PC alaplapot. Tehát mi úgy voltunk mint a borsó, meg a héja.
Ott volt a cég szakértelme.
Az egyik első feladatom, amit kaptam egy Andy Finkel nevű fickótól származik
Azt mondta, hogy írjam újra a kazettás kódot a C128-hoz, hogy gyorsabban fusson és
jobban működjön, hogy használni tudjuk a C64-hez.
De tett egy "perverz" korlátozást, így nem helyezhettünk bárhova címkéket.
Tehát minden egyes assembly kód mindig ugyanazon a memóriahelyen maradt, mert Andy
azon a véleményen volt, hogy a programozók véletlenszerűen ugorhattak bármelyik címkére,
amit kívülről kapott és mind nyilvános címen volt. Tehát nagyon furcsának hatott, amit
végül is tett.
A John Lennon kinézetű srác, aki kintről jött, Ő volt Bil Herd.
Elkezdett technikai kérdéseket feltenni a szaturációs korlátozással kapcsolatban,
a diódákról a műveleti erősítő bemenetén és szintén a Laplace transzformációról, amit nem tudott,
hogyan kell megcsinálni. Olyan volt, mintha tudta volna, úgyhogy azt hiszem, igazán
jó interjú volt így elég biztos voltam magamban. Néhány nappal később felhívtak, hogy menjek be a Commodore-hoz
hétfőn, és felajánlottak egy munkát a helyszínen.
Hosszú hajam volt, így úgy néztem ki mint Floyd, a Muppet Show dobosa,
ahogy sétált, és nem úgy néztem ki, mint a legtöbb ember akkoriban
Kaliforniában, de kinézhettem volna normálisabban is, mint a keleti parton a mérnökeink.
Valójában egy eléggé unalmas csapat voltunk és képes voltam segíteni nekik, hogy visszatérjünk az "állati" házba,
és akkor mi jól szórakoztunk.
Az a srác, akivel együtt szoktam dolgozni, egy George Robbins nevű fickó volt, aki
egy egyéniség volt. Azt mondom, mi a a Commodore-nak éltünk, a Commodore-nak
dolgoztunk, hazamentünk éjjelente és legalább a saját ágyunkban aludtunk, néha
zuhanyoztunk és másnap megjelentünk. George a munkájának élt.
Georgenek két kabinja van, amikor nekünk csak egy volt.
George-nak volt egy fészke.
George megoldotta azt is, hogy amikor elkapták, hogy vezetett jogsi nélkül, mert az lejárt
és nem volt biztosítása sem.
Parkoltam a teherautóval egy telefonoszloppal szemben, miután a rendõrök végeztek az igazoltatásommal.
Vigyázni akartam arra a kis részre, ezért Hedley-t hívtam.
Tehát őt bevittem a Commodore-ba, nem sokkal azután, hogy a véglegesített
Commodore dolgozó lettem.
Ezért George úgy döntött, hogy a Commodore-nak fog élni.
Greg Berlin és én felfedeztük, hogy lent a gyár területén van ez a furcsa
egyfajta köztes területet. A gyárban ez egy olyan hely volt, ahol mindent el tudunk rejteni.
Herman Miller bútorokkal javítottuk fel az irodáinkat, az ajtókat és kiegészítőket,
ahogy valaha is ott kellett volna lenniük. George ugyanezeket csinálta mint mi, csak
még jobban megoldotta a saját kis szobájában, ahova be tudott zárkózni
ezért azt hívtuk az ő fészkének.
Igen, én voltam az, aki megalkotta a "fészkelő" kifejezést.
Tudod, volt ott egy gumimatrac és George buborékfóliával takarozott alvás közben
aztán felkelt, és sétálni kezdett körbe-körbe, és rajta voltak azok a kis körök,
villogtak a szemei, de teljesen befedték az egész arcát azok a kis dudorok a buborékfóliától.
Amikor mentem, hogy megkeressem George-ot
mert nem mindig ugyanazon a helyen aludt, csak azt láttam, hogy egy láb kilóg
a buborékfóliából, ott találtam meg. Tudod az szó szerint olyan volt, mint egy egérfészek
azon a részen, ezért fészkelőnek neveztük.
Volt egy hálózsákom. El tudtam aludni az asztalom alatt, amikor már túl álmos voltam
de nem terveztem ott tölteni az éjszakáimat is de George ott töltötte.
És már ott tartott, hogy már tisztálkodott is egy szivaccsal a fürdőszobában.
Nem volt zuhanyzónk, és igen, ő az a fajta figura volt, aki ilyen volt.
George készpénzben fizetett, nem volt
számlája és egy idő után találtunk hat hónapos ki nem fizetett
csekkeket a fiókjában, az irodájában, mert soha nem ment ki. Talán
enni kijárt kocsival, úgy értem mindannyiunknak volt autója és mi kijártunk.
Tudod, hogy mi mind a 20-as és 30-as éveinkben jártunk, jó fizetést kaptunk,
és jól éreztük magunkat. George úgy döntött, hogy készpénzre van szüksége
és benyúlt a zsebébe, majd előhúzott hat hónapnyi fizetési csekket. (heti fizetés volt)
Mi az George? Azt mondta: "Nekem szükségem van egy kis készpénzre."
Kellett neki egy bankszámla, mert nem tudott elkölteni semmi pénzt, mivel nem volt
semmi költsége, mivel az épületben élt.
Tehát az a hatalmas halom, ami hat hónapnyi fizetési csekket takart és
persze, hogy ott ültünk és ez mindannyiunknak tetszett,
hogy hűha, végre valami változás jön!
Ezért ő kénytelen volt számlát nyitni, mert azt hiszem, nem volt ötlete sem,
hogy a csekkeket hogyan váltsa be. Igen, vicces volt ez, úgy értem,
hogy tudnék mondani sok más történetet is George-ról, ha rá gondolsz.
Igen George, George egy érdekes figura volt.
Azért dolgoztunk, hogy kijussunk a CES-re, George mérnök volt, a termék főmérnöke.
Talán az A500 már kijött, amikor az volt az utasítás, hogy mindenki megy
a CES-re és mindenkinek öltönyt kell viselnie. Tehát mindenkinek öltöny és nyakkendő kellett,
hogy jól nézen ki. Azonban George összes ruhája
egy kék farmer - akkumulátor savas lyukakkal - és egy szakadt póló volt, mert
úgy érezte, hogy az öltözködés nem valami fontos dolog. Azonban ő is el akart menni a CES-re, így szüksége volt arra
hogy szerezzen egy öltönyt. Tehát kiment a városba, és megvette azt a szintetikus
anyagú, poliészter öltöny, ami színesen csillogott. Igen, szerzett egy öltönyt.
Tehát most a laborban vagyunk, és ki kell találnunk hogyan jutunk el a CES-re.
Nekünk meg van ez a poggyász nevű dolog amibe beletesszük a ruháinkat, de George nem
rendelkezett ilyennel, így nem tudta mit csináljon.
Aztán fogott egy bevásárlószatyrot és beletette az öltönyét.
Összetekerte, majd körbe szig-szalagozzta.
Ez lett az ő csomagja. Soha nem felejtem el,
ott ültünk Las Vegasban, vártuk a poggyászunkat a szalagnál.
Akkor megjelent George zsákja. És hogy mi történt?
Nos, az a poliészter öltöny teljesen össze volt préselve.
Felvette az öltönyt, de az rajta teljesen összeráncolódott.
Végül a vezetőség azt mondta neki, hogy nem
kell dolgoznia kint a standon.
"Menj, nézd meg a CES-t, de semmi öltönyösdi!" Soha többé nem feszegették ez a témát.
Az egyik legjobb mérnök, akivel valaha dolgoztam.
Néhány évbe telt, hogy legyen saját autóm, és egy saját házam.
Már nem vagyok Commodore-os, de azért szeretem volna.
A Commodore részvények néha az egekben voltak, néha meg látványosan lezuhantak.
Jack-nek és három fiának az volt a szokása, hogy ha
a részvények tíz ponttal emelkedtek, akkor mindannyian felálltak, és bontottak egy üveg
Don Perignon pezsgőt. És jó érzés, hogy azt tudom mondani, hogy
többször is ott voltam, amikor ezt megtették. Ez nagyon jó volt, mert ez
egyfajta szimbóluma volt annak, hogy növekedtünk.
Nemcsak a piacot növeltük. Nemcsak millióknak adtunk a kezébe megfizethető számítógépet.
De sok pénzt kerestünk a befektetők számára is.
Megmutatva, hogy ez egy nyereséges vállalkozás.
Jack Tramiel megcsinálta az 'Apple-gyilkos' gépét, ami a Commodore 64 volt.
Ez az Apple-vel történt. Hogy melyik Apple-vel?
Ez alatt azt értem, hogy ők minket próbáltak másolni.
Csak mi eladtunk 27 millió C64-est, amíg az Apple 2-ből
elmehetett kb. öt és fél millió darab. Tehát nekünk nem volt szükségünk egy másik játékgépre.
Amit Jack akart az Sir Clive Sinclair irányelve volt.
Adott volt a kis Spectrum, és legközelebb az "én is egy ilyet akarok" lett.
Láttad ahogy Shiraz bemutatta a C116-ot?
Kibontotta, és megmutatta nekem, hogy milyen nagy volt. Olyan, mint manapság a Raspberry Pi.
49 dollár volt a bevezető ára, gumibillentyűs volt,
de 121 színt jelenített meg, beépített hangja volt, mindez egyetlen egy chipben. Alapvetően egy chip
köré épített számítógép volt. Akkoriban a sok chip-es gépek mentek.
A vállalat egyre sikeresebb lett, és egyre több pénzt hozott, az
apám el is nevezte, 'PET jet'-nek Bár valószínűleg inkább
'Commodore 64 jet'-nek kellett volna hívni, de ez nem hangzott olyan jól.
Irving szorgalmazta a 'PET jet' kifejezés használatát, de az apámnak ez nem tetszett.
Szerinte nem lett volna erkölcsös arculati eszközként felhasználni a szlogent.
Aztán ott volt a teljes méretű billentyűzet és a TED karakteres kijelzője, amit
üzleti gépnek szántak volna. Ha meg játszani akarsz? Akkor vegyél egy C64-est!
Valójában ez egy teljesen más árfekvés volt, de mi nem
próbálunk versenyezni magunkkal. Úgyhogy Jack kitalálta, hogy valójában
milyenné akarja formálni a piacot.
Azt hiszem, mind a Commodore-nak, mind az Apple-nak sűrű volt az 1983-as év, így a CES 1984 januárjára tolódott.
Mindkét cég milliárd dollár-os nagyságrendű éves bevétellel rendelkezett. Szeretnék rámutatni, hogy Commodore mindezt úgy érte el, hogy
a gépeinek az ára tizede volt az Apple gépek árának.
Tehát sokkal több gépet adtak el.
Épp egy vita folyt Jack és Irving között az emeleten, én is ott voltam.
Éppen mutattam be valamit, aztán hirtelen valaki átjött, és azt mondta
"Gyere fel és magyarázd meg, miért jó a plus/4 számunkra."
Felmentem, és én tényleg nem ismertem jól Irving-et. Jacket annál inkább.
Aztán lenyomtam a dumát, elmagyaráztam, mit, merre, miért, mit akarunk csinálni.
Hogy hogyan nyomjuk fel majd a C64 árát.
Ismered mindkettőt, az emberek a szobában figyeltek, majd elmehettem.
Egy Commodore rendezvény volt. Azt hiszem, ez volt a 25. évfordulója a cégnek,
vagy inkább a 30-dik.
Apám ultimátumot adott Irvingnek, és azt mondta: A vállalati erőforrásokat nem használhatja úgy, mintha a
sajátjai lennének. Mindaddig, amíg az elnök én vagyok, addig nem. Mondta apám.
Tehát vagy abbahagyja Irving ezt, vagy Jack kilép.
Amire Irving azt mondta: "Akkor viszlát!"
Apám kiment a szobából, és felmondott. Az előcsarnok fele sétáltam a feleségemmel és ő
meglehetősen szigorúnak és idegesnek tűnt. Nagyon meg volt döbbenve azon, hogy így távozik valaki.
Vannak mindenféle történetek erről. De a hivatalos Commodore történet szerint volt egy
New York-i tanácsülés pár héttel később, a kirúgása után.
Biztos vagyok benne, hogy nem volt ott azon az ülésen.
Amikor Jack elment, gyakorlatilag a CES-ről távozott.
Jack nem értett egyet Irving Gould-al, így elváltak útjaik a CES bemutatón.
Abban a pillanatban a TED szó szerint meghalt, mert már senki nem foglalkozott ezekkel a dolgokkal.
Volt az új generációs Corvette. Hárman összeálltunk és vettünk
egy ilyen Corvette-t még azon a CES-en.
Szóval Sam és Garry lehajtottak Las Vegasba ugyanarra a bemutatóra inkognitóban, és
ez az egész 'Commodore-balhé' miatt adni akartunk neki egy
jó kis ajándékot. Garry leparkolt a hotellel szemben,
aztán valami kifogást keresve kihívták.
És apu kiment, meglátja az autót Ezt az autót. Ez az,
amit akartam! Odalépett hozzá, és megnézte.
A színe is jó volt és minden a helyén volt. Minden patent volt, a felnik,
és a teljes beltér kialakítása. Tökéletes volt!
Garry a zsebébe nyúlt, kihúzta a kulcsot és azt mondta, hogy "ez a tiéd"
Majd pár nap múlva felmondott, bepattant a kocsiba, és hazavezetett.
Nem igazán ismertem őt, néhányszor láttam, de Jack mindig ott volt.
Nem hagyta el a januári CES-t.
Pár héttel azután tényleg távozott, ott voltam a Jack
Tramiel korszak végén. Nem voltam igazán motivált sem.
Sok ember, aki segédkezett a Commodore 64 megalkotásában már szintén távozott.
Jack nélkül a birkák elkezdtek sokasodni. Nem volt egy farkas sem ott, és
hamarosan mindenhol birkaszarba gázoltál.
Közben tudod, hogy körülbelül 12 ember a motor,
8-12 ember, aki az egész munkát elvégzi. A részleg meg tizenöt emberre duzzad, de
még mindig ugyanaz a 8-12 arc csinál mindent.
Nem tudják, hogyan kell új számítógépet fejleszteni.
Fejlesztőket kellett toborozni, és ez több, mint szimpla marketing.
Bárki, aki csak egy pár évet dolgozott ott
azt hitte, hogy a C64 eladja saját magát. Úgy viselkedtek, hogy "27 milliót már eladtunk!"
De aztán növelték a TED árát, és Plus/4-nek nevezték el.
300$ lett az ára! Eredetileg 79$-ra tervezték.
Szóval, ez a dolog már megbukott az elején.
Jack annak idején összefogta a dolgokat. Nem gondolta, hogy egy forgalmazónak
pénzt kellene keresni a hardverből, és nem gondolta azt sem, hogy sok pénzt kell a hardverből keresnünk.
Úgy gondolta, hogy kell egy jó árú minőségi termék, de olcsón előállítva.
Aztán a forgalmazók azt mondták: Ez a szoftvert megcsinálom én.
De, ne csináld meg ezt az én hardveremen! Ő majd ehhez fog igazodni,
anélkül, hogy ezt megtenné. Bár tudod itt ez a 300 dolláros cucc, de miért is?
Tehát százával mondtak fel...
több 100 vezető, mérnök és marketinges, mind leléptek a Commodore-tól
egy héten belül. Olyan, mintha 6 hónapra előre beállítanánk az óránkat,
és soha nem beszélnénk közben egymással. A hat hónap letelt, és nem voltunk boldogok
attól, amit láttunk a cégnél. Nem engedtek fejleszteni
új számítógépeket, amelyeket szem előtt tartottunk. Sok új, jó dolog és prototípus volt a fejleszőasztalon.
Úgyhogy mindannyian leléptünk. Greg Pratt a Commodore USA elnöke,
én, a VIC fejlesztőcsapata, sok mérnök, az egész infrastruktúra elpárolgott
egy hét alatt.
Felugrottam a hajóra, amit mi csak D128-nak hívtunk. Van is egy történet erről.
Hoztunk egy mérnöki döntést, miszerint megcsináljuk
a C128-ast, és senki sem állíthat meg minket. Ez nem fentről jött, ez csak a mi kis
házi projektünk volt erre az évre.
Néhány mérnök csak. Leültem az asztalhoz, és rajzolgattam. Elvetettem egy öreg-fickó design-ját,
céltalanul fickáltam a rácsos papíron, és egyszer csak
megszületett a C128. Megmutattuk a menedzsmentnek,
adtak egy bizonyos mozgásteret, és biztosítottak arról, hogy
ez egy nagyszerű irány. Támadt egy jó ötletem: Egy másik srácot akartam a csapatomba.
És megkaptam. Így raktuk össze apránként azt,
amit manapság C128-nak neveznek.
Aztán úgy döntöttünk, hogy legyen kompatibilis a Commodore 64-gyel.
És nem mondtuk, hogy 100%-osan kompatibilis,
de a marketingeseknél már úgy csapódott le, hogy
100%-osan C64 kompatibilis a gép. Bár mi soha nem állítottuk ezt, de azért
törekedtünk rá.
Azt kell mondjam, az emberek szeretik az olyan dolgokat, ami nagyobb,
jobb, gyorsabb, több, de persze a régi programjaimat is futtassa, így nem kell a Commodore 64-et megtartani.
És ez egy jelentős dolog volt.
A 128-as ott volt, hogy kitöltse ezt az űrt. Szükségünk volt valamire a CES-re, és tudtuk, hogy
az Amigák is ki fognak jönni. Én csak egy ember voltam ott a sok közül.
Ránéztem a specifikációra és azt kérdeztem: "Hol vannak az irodai programok ikonjai?"
Mi a 128-at csak nagy vonalakban láttuk, a kollégák reménysége meg
az Amiga volt. Én és a csapatom tartotta
a frontot, ez volt a helyzet.
A C128-at csak 1 évig árulták.
És igen, tudom, hogy eladtunk hat vagy hét milliót végül belőle, de
többet dolgoztunk érte, mint a többiek. A legtöbb cég addig értékesíti az adott
modellt, ameddig csak tudja. Nem tudhatod előre a pontos számokat,
azt a huszon-pár millió C64-et, ahogy senki más sem tudja.
Volt a C128D, és az volt az én kedvenc számítógépem.
Pontosan abban az időben kellett kijönnie amikor megjelent.
Beépített meghajtóval, külön csatlakoztatott billentyűzettel,
készen állt. És nem tudtam, hogy nem jön ki
egészen addig, amíg fel nem mondtam, mert én ilyen elvándorlós vagyok. De aztán
csak sültem a levemben... Sokat használtam rövid idő alatt.
Ismered a "lyuk-a-falon" történetet? Hallottad már a "lyuk-a-falon" történetet?
Nem, de mondd el nekünk!
Oké, tehát a "lyuk-a-falon" sztori: Mi, mint tudjátok nagyon
keményen dolgoztunk, nem késtünk, de nem is kellett elsőnek lennünk. A Commodore-nál
kitaláltak egy új módot, hogyan is ösztönözzenek. Beköltöztem az egyik szobába,
ahol volt ez a nagy emulátor, és a hétvégén kikapcsolták a légkondicionálót.
Volt rajtam egy fejpánt, ing az nem. Azt akkor ki kellett volna mosni.
Minden húsz percben spray-vel fújtam magam, csöpögött a verejték rólam.
De mégis ez volt a szobám, ahol a munkámat végeztem.
Aztán egyik nap észrevettem, hogy ajtó zárva van. Hétvége jött.
Ez elég kellemetlen. Szóval felmászok a mennyezet fölé, és ezt kapom, hogy
fehér dzsuva minden körülöttem, kinyitom az ajtót.
Feltettünk egy táblát, amely szerint: "Ne zárja be ezt az ajtót, mert nincs hozzá kulcs!"
Tudod, ez egy új épületünk volt.
Mi ezzel nem számoltunk. Nos, a biztonsági őrök nem tudnak ellenállni ennek
a kísértésnek, rendre bezárták az ajtót. Kapaszkodj fel újra, panírozd be magad megint a fehér szarral.
Tégy ki egy táblát, amely szerint: "Ne zárja be ezt az ajtót, mert nincs hozzá kulcs!"
Talán mondtam valami olyat még, hogy "seggfej" Tehát végül újra be van zárva.
Azt mondták, hogy be tudtam ütni a falat egy ütéssel.
Valójában kettő volt, egy a belső rétegnek, a másik a külső rétegnek.
Aztán már elértem, és kinyitottam az ajtót. És amikor kinyitottam, akkor csupa
fehér dzsuva volt a karom
és egy csomó Z8000 programozó lesett. Úgy néztem ki, mintha egy juhot lőttem volna le.
Persze az ajtó másnap ismét zárva volt.
Szóval fel kellett tennem egy feliratot, "Látjátok seggfejek! Van egy lyuk a falon!"
"Úgyhogy ne zárjátok be az ajtót!" Ez a "lyuk a falon" történet.
Harmadik fejezet: Az Amiga felemelkedése
Nem kellene ugatnia. Fontos dolgunk van most.
Nem ugatunk! Ez fontos! Veszed már?
Üdvözölünk az R.J. Mical ház építésénél! ha-ha ha-ha
Valószínűleg nem tudsz mutatni még egy ilyen házat, ugye?
Nyugi, már látom.
Igen, jó, rendben.
R.J. Mical vagyok, egyike azoknak akik eredetileg kitalálták az Amiga számítógépet.
Sok dolog történt velem az életemben,
szép karriert csináltam, és sikerült sok helyre eljutnom.
De azt el kell mondanom, hogy Amiga korszak az egyik legértékesebb, és
legkülönlegesebb időszaka az életemnek, és azt hiszem, a leginkább örömteli is.
Amikor először beleástam magam az Amigába, akkor nagyon fiatal kölyök voltam még, és ez egy fantasztikus menekülés volt.
Azt a gépet nagyon szerettem.
Az Amiga hangja megváltoztatta a játékokat. Az első videojátékok zenéjéhez képest a
számítógépes zene elkezdett 'iparosodni'
Amikor megláttam az Amiga tudását, demókat és hasonló dolgokat, azt mondtam:
Ez a következő szint!
A kedvencem az Amiga 500 és a CD32.
Van egy Amiga 1000-em, és valószínűleg leginkább a Budbrain mega demo 1 és 2 által ismerhettek.
Először az unokatestvéremnél játszottam Amigán.
Az unokatestvérem négy évvel idősebb volt, neki már volt Amigája, és felmentünk hozzájuk,
Olyan volt, mint egyfajta mágia.
Az Illinois-i Egyetemre jártam angol szakra.
Ahol kapsz egy angol diplomát, de nem vagy biztos benne, hogy mire mész vele, irodalom talán,
újságokba vagy magazinokba írsz, vagy valami ilyesmi.
De nem akartam az irodalmat. Nem akartam magazinokba írni.
Könyveket akartam írni. Szerettem volna saját dolgokat létrehozni.
De attól féltem, hogy éhező művész leszek, aztán kikerülök az életbe,
és nem leszek igazán sikeres. Nem lesz nagy jövedelmem...
..stb..stb.. Minden dolog amit megtanítottak, arról
kiderült, hogy nem igaz. Féltem, hogy ha kilépek a nagybetűs életbe
az angol-szakos diplomámmal, akkor nekem annyi. Egy csodálatos sors-szerű délután volt.
A számítógépes laborban ültem. Téptem az agyam a dipómon, és aggódtam.
Tényleg angol-szakos diplomával lépek ki a nagybetűs életbe?
Ott ültem a számítógépes laborban aggódva, mit fogok csinálni? Mi is vagyok én?
Mihez kezdek? És akkor kikapcsoltam egy kicsit.
A számítógépes játékok kapcsoltak ki. Nyomtam egy Star Trek-et.
És ahogy játszottam a játékot, úgy feledtem el a "mit fogok csinálni az életemmel"
típusú aggodalmakat. Ahogy ott játszottam, úgy hogy előtte meg aggódtam
az életemért, hirtelen világossá vált: "Ezt tudnám csinálni!"
És azon az egy délutánon rájöttem arra, hogy valóban mivel szeretnék foglalkozni.
El fogok menni szoftverfejlesztőnek.
Nagyjából 1982 decemberében Dave Morris meggyőzött arról, hogy dolgozzam együtt vele.
Amiga valójában még nem is volt akkor, még Hi-Toro néven futott a cég. Az Amiga név csak
néhány hónappal azután lett, hogy odamentem. Amikor kezdtem, én voltam az első műszaki-vénájú
alkalmazott a cégnél. Dave-nek nyolc másik marketinges és értékesítő embere volt.
Joystick-kal és hasonló dolgok piaci bevezetésével foglalkoztak.
Jay Miner hivatalosan nem tudott ott lenni, mert a megállapodás része az volt, hogy maradjon
a ZyMOS-nál és fejezze be a szívritmus-szabályozót. Így érkeztem oda majd később
Jay és Joe Decuir is csatlakozott. Így a hármunk által alkotott csapat kapott
egy szobát, három extra-nagy méretű fali táblával, hogy akkor "jöjjenek az termékek!"
A Williams Electronics-nál dolgozni csodálatos élmény volt, mert nemcsak számítógépes
szakemberként kaptam lehetőséget kifejezni magam, hanem művészként is.
Mesélő vagyok. Szeretek zenét komponálni. Imádom a grafikát, és a különleges effekteket.
Ez egy olyan munka volt, amely lehetővé tette számomra, hogy ezeket mind összegyúrjam valamivé.
De ami még ennél is jobb volt, hogy találkoztam egy emberrel. Hamarosan kapcsolatba is kerültem vele, és az
új kaliforniai cégével, amit úgy hívtak hogy: "Amiga Computer"
Dave Morris nagyvonalakban elmondta nekünk, hogy mit is szeretne.
Aztán pedig teljesen szabad kezet kaptunk.
Azt akarta, hogy olyan animációk legyenek, mint amiket a gyerekek látnak a tévében a rajzfilmes csatornákon.
Így kezdtünk el a táblákon rajzolgatni dobozokat. Az egyikünk feldobott egy ötletet, amire
Jay megrázta a fejét, hogy "az nem megvalósítható".
Természetesen a negyedik személy a szobában Mitchy volt - Jay kutyája - aki valóban ott ült
és figyelt. Ismert a történet, hogy mindig ránéztünk
Mitchy-re, és ha Mitchy bólintott, vagy éppen elaludt, azt mi tervezési tanácsnak tekintettük.
Az eredeti Amiga, amit láttam a blokkdiagram-on játékvezérlő portokat is tartalmazott.
És minden mást is, ami egy
hasonló játékokat futtató rendszernek kell, de ezen kívül voltak extra képességei is.
Ez jobban ösztönzött engem mindennél, hogy csatlakozzam a céghez, mert a
játékok érdekeltek. "Létrehozni egy játékplatformot" valószínűleg ezt mondhattam akkor is.
Igen, így volt.
Az Amiga egyfajta keresztezése volt a Commodore-nak, az Apple-nak, és az Atari-nak.
Jay és Joe Decuir dolgozott az Atarinál, és természetesen ismerték a sprite eszközöket,
amelyek az Atari VCS-ben is voltak. A chipek, amelyekkel dolgoztak, a 6502-es széria volt,
amely természetesen a Commodore-tól jött, Chuck Peddle chip-je. Majd az Apple-nél is dolgoztam,
és megtanultam Woz és Burrell Smith trükkjeit, amiket az Apple 2-ben és a Macintosh-ban használtak.
És persze azt, amit a Lisa ellesett a Xerox Alto-tól.
Tehát sokfajta korábbi elképzelésből állítottuk össze.
És azt hiszem, ez volt az egyik oka annak, hogy az Amiga olyan jól sikerült,
a korábbi ötletek keresztezéséből.
Amit láttam a cégnél, az a minőség, és az emberek tettvágya volt.
Ez kovácsolta össze céget. Persze a mérnöki személyzet is kiváló volt.
Meggyőzőek voltak az olyan emberek, mint Dale Luck és Ron Nicholson és
persze Jay Miner. Az üzletemberek valóban hittek benne.
Nagyon tapasztaltak voltak, megvolt a háttérismeret, és a lelkesedés is, hogy
meg tudják csinálni. Ezért igen-t mondtam, és csatlakoztam az 'Amiga Computer'-hez.
A holland "Commodore felhasználói csoport" elnöke vagyok.
Klubunk több mint 35 éves, és még mindig él, és virul.
Szeretem gyűjteni a régi számítógépeket, főleg a Commodore-okat.
Közel négyszáz tagunk van. Klubtalálkozóinkat 50-100-an látogatják meg.
Minden évben hat alkalommal, itt vagyunk Maarssen-ben,
Hollandiában. Ez egy nagyon jó hely, mert mi
mindig próbálunk megújulni.
Valahogy Dave Needle megtalált minket, és tanácsadóként esetleg segíthet
néhány hardver tervben, logikai-design-ban, és chip design-ban.
Ő eredetileg azért jött, hogy interjút csináljon, de nem csíptük, és elhajtottuk.
Aztán végül visszakunyizta magát.
Látta a terveket, és tudta, hogy ezek a tervek jobbak, mint bármi más.
Látta, hogy dolgozunk.
Amikor csatlakoztam az Amigához, eredetileg a grafikusokhoz raktak. Volt ott egy Dale Luck nevű
fickó, aki a grafikáért volt felelős az Amiga fejlesztésénél. Én neki kezdtem
dolgozni, és jól ment.
De ahogy múlt az idő, és a vállalat egyre növekedett, úgy lett
egyre több a felelősség is a csapat irányába, és a főnököm irányába is.
A technológia manapság milliárdnyi tranzisztor egy chipben. 2 évtizede ez még csak
milliós nagyságrendű volt. Amikor terveztük az Amigát
néhány ezer tranzisztor volt egy chip-ben, így a tervezése nagyon nehéz feladat volt.
Visszatekintve próbáltunk egy "szinte lehetetlen" projektet véghez vinni, figyelembe véve, hogy hányan
voltunk rá.
Az összes számítógép akkor vált olyanná, hogy 'felhasználói felület' alapú legyen.
Nem volt jó már az, hogy a felhasználónak titkos parancsokat kellett
beírni egy szövegablakba, és utasítani a számítógépet hogy a teendőket a megfelelő utasítások alapján végezze el.
Az új világ olyan volt, ahol adott egy grafikus
felhasználói felület, amivel kapcsolatba léptél a kezed által. Ez sokkal több volt,
egy jóval gazdagabb környezetet, ami kellett az Amigának, és az Amigában minden megvolt ehhez.
Kivéve, hogy az Amiga nem volt képes grafikus felhasználói interfész megjelenítésére.
Így a karrierem azon pontján lemondtam a szoftver-fejlesztő igazgatói posztról az
Amiga Computers Company-nál, és inkább visszamentem mérnökként dolgozni.
Körülbelül hét hónapot töltöttem az Amiga felhasználói felületének fejlesztésével, amit én csak 'intuíciónak' hívtam.
Voltak ezek a nagy méretű műanyag darabok. Ezek lényegében a chip metrikáját szimbolizálták.
És mi megpróbáltunk több tízezer tranzisztort kézzel belerakni.
Mindezt úgy, hogy jó legyen. Egy mérnök manapság azt mondaná, hogy tervező eszközök
nélkül ez lehetetlen. Soha nem fog sikerülni. Soha nem fog működni.
Tehát, ha hinni lehet nekik, akkor az Amiga chipset egy lehetetlenség, amit mi sikeresen megcsináltunk.
Nekünk pedig ésszerűnek kellett lennünk.
Az idő-tényező, a több ezer tranzisztor, kezdő vállalatként korlátozott finanszírozás.
Mindez a kiállításokon jött le, és különösen a CES-en. A Consumer Electronics Show-n,
ahol az Amiga jövője volt a tét. Mindezekek mellé voltak más érdekes
újításaink is, de az igazság az volt, hogy vagy célba érünk, vagy kifutunk
a pénzünkből. A pénz, amit kaptunk, jó alap volt, de
azon a ponton már kellett valami működő dolgot villantanunk, hogy
további befektetőket találjunk a végleges rendszer megvalósításához.
A további befektetők felhajtásának módja pedig, hogy megmutassuk az embereknek, hogy mire gondoltuk,
és, hogy ez tényleg működik. Ez a hely a CES
kiállítás lett. És így lett ez az egyik határidőnk.
A CES nagyon fontos volt. Ez lett
a "most vagy soha" számunkra. Tudtuk, hogy a befektetők és a
cégek érdeklődnek iránta. És ha lenne elég érdeklődő, az ösztönözné a
befektetőket, hogy adjanak nekünk még pénzt, amire szükségünk volt. Úgyhogy jónak kellett lennünk.
Volt az a bemutató a CES-en. Ugyanakkor a cég tényleg kezdett kifogyni
a pénzből. Komoly pénzügyi gondok küszöbén álltunk.
Én akkor már kezdtem átlátni a vállalatirányítást is, és
ezen a ponton, a sok beszélgetésből megtudtam, hogy milyen
kétségbeejtő az anyagi helyzetünk.
De általában ezt nem vitatták meg az alkalmazottakkal, mert nem akarták, hogy az
emberek pánikoljanak és idegeskedjenek. Azután már nem dolgoznának olyan jól, esetleg elkezdenek keresni
más munkát, gondolván, hogy a vállalat be fog csődölni.
Visszafogottak voltak, és nem beszéltek sokat arról, hogy mennyire fontosak ezek a bemutatók.
De mindannyian tudtuk és ez nem volt olyan kellemes.
A dolgozóknak azért mondtam néhány dolgot.
Inkább csak olyanokat, hogy mi van ellenünk, és hogy miért kell sikerre vinnünk a projektet.
Dave Morris-nak volt egy olyan bemutatója, amin arra célzott, hogy a tervezéssel előre rohantunk.
Ahogy egy korai bemutatóra készültünk mindketten felismertük, hogy
mennyire hajszálon függ minden, és hogy igazán szükségünk lesz arra, hogy a legjobbat adjuk.
De azt is tudtuk, hogy annyira közel vagyunk, és csak egy kis extra munka kell, hogy ütős
dolgokat mutassunk. Akkor egyszerűen egész éjjel dolgoztunk.
Sokszor dolgoztunk egész éjszaka, és Dale, meg én beleástuk magunkat a dologba, úgyhogy elkezdtünk
az éjszaka középen rockzenét bömböltetni ezerrel, hogy ébren tudjuk tartani magunkat.
És akkor kellett valami, amíg egy öt perces fordításnál csak ülsz
ott és elaludnál, helyette felállsz és zúzod.
És mi ketten ott roptuk hajnali három, négy, ötig
a szoftverlaborban, hogy ébren tartsuk magunkat, amíg elvégeztük a munkánkat. A Led Zeppelin meg csak
dübörgött, mi meg táncoltunk. Aztán végül eljött a nap, amikor elvesztettük
az időérzékünket, és a munkatársaink már elkezdték a reggeli munkát az irodákban. A zene dübörgött
a szoftveres laborból. Ők meg csak néztek, hogy mi van. És mit láttak?
Dale és én csak táncolunk és táncolunk.
Miután ennek híre ment, hogy táncolunk Dale és én meg is kaptuk a "táncoló bolondok" becenevet
és az Amiga cégen belül is így hívtak ezután.
Az a furcsa hardware, amit az Amigánál összeraktunk példa nélküli volt
hogy az Amiga, mint számítógép hatását megteremtsük.
Kezünkben volt rengeteg kis különálló egység, NAND-kapuk, regiszterek, melyeket összedrótozás után
próbáltuk éleszteni hogy kiderüljön, valójában működhet-e a logika amit előtte
csak papíron terveztünk meg.
Akár egy egyszerű áramütés kinyírhatta,
így aztán összeraktuk az egészet a munkaasztalunkon, a szoftveres részlegen.
De székeket is tettünk eléje úgy, hogy mielőtt megközelítette valaki a chip-eket
egyfajta folyosón kellett keresztüljutnia, ahol egy elektrosztatikus érintkezőre kellett lépni
ami a talajon várt arra hogy elvezesse az elektrosztatikus töltéseket,
így védve meg a chip-eket a pusztulástól. Így bárki, aki a chip-ek közelébe került
meg kellett hogy álljon ennél az érintkezőnél, mielőtt a chip-ekhez nyúlt volna.
Tehát volt ez a kis folyosónk, mintha egy templom folyosója lett volna, ahonnan a chip-ekhez léphettél.
Ami még jobb, hogy ezeknek a chip-eknek a kimeneteit elérhetővé kellett tennünk a szoftveresek részére
akik abban a részlegben voltak, ahol mi is.
Emiatt vastag kábelek voltak a kép és a hang kimenetek kivezetésére a chip-ekből
és mi árnyékolás nélkül működtettük őket, ahol csak az elektrosztatikus
érintkező volt, aztán ezek el is voltak vezetve a szoftverlaborba.
Amikor azon a szakaszon lepotyogott egy-kettő chip, mivel lazán rögzítettek voltak,
ez az egész arra késztetett minket, hogy egy pillanatra megálljunk.
Így már volt rálátásunk erre az Amiga chip halomra amelyek egy nap majd az Amigát mint számítógépet fogják alkotni.
Elvárható volt, hogy ezen a folyosón közlekedj és ahogy a nagy mű darabjaihoz érkeztél, meg kellett hajolnod.
Le kellett hajtanod a fejed hogy a kábelek alá tudj kerülni,
ami olyan érzetet keltett mintha ez valami vallásos élmény lett volna, ahogy odamentél
a hardverelemek közelébe. Valahol sejtettük is akkoriban, hogy ez
valóban elég vallásos élmény volt, ahogy nem csak magunknak alkottunk,
hanem millió más ember számára is a való világban.
Az én szerepem ebben, valójában a két eredeti Amiga alaplap összedrótozása volt.
Egyet működésre bírtam és ez lett az a példány melyet elsődlegesen használtak az első
chipkészlethez való próbapanel emulátorok teszteléséhez és ez volt az amit elvittünk
az egyik fő bemutatóra, a Las Vegas-i Consumer Electronics Show-ra.
Mindenki kidolgozta a lelkét azért, hogy ezeken a bemutatókon megjelenhessünk
és hogy ne csak a technológiát, hanem a legjobb piaci bemutatkozást is magunkénak tudhassuk.
És ó, a géniuszok, akik ott voltak, a stand amit összeraktunk a CES-re, egyszerűen felejthetetlen volt.
hihetetlen érzés volt hogy kifelé is elegendő forrás állt rendelkezésre, ami mindenkit inspirált.
Azonban, ha elég szerencsés voltál és a belső szentélybe is volt meghívód, ahol a valódi Amiga demó
volt látható, akkor igazi mázlista voltál! Mert ember! Az az Amiga demó
rettenetesen komoly volt!
Rengeteg ember, aki látta a demót, azt hitte biztosan valami nagyobb micro-számítógép
vagy IBM nagygép kellett hogy emulálja az általuk látott látványt a szomszéd szobából
mert szerintük ilyen nem volt lehetséges semmivel, ami egy személyi számítógép belsejében elfért volna.
A kereskedelmi és marketing csapataink teljesen elégedettek voltak a sikerrel az Amigánál
és elhatározták hogy meghívnak minket és egy csodálatos vacsorát szerveztek nekünk
hogy megünnepeljük azt a tényt, hogy ilyen csodás első napot zártunk a
Consumer Electronics Show keretein belül. Egy rakás spagettit ettünk és rengeteg
Chianti-t ittunk ahogy gyanítom. Később aztán mikor Dale és én beszéltünk
a vacsoráról a visszafele vezető úton, ráébredtünk hogy még mindig rengeteg tennivalónk maradt.
És persze, az hogy az első nap ekkora siker lett, azt is mutatta hogy a második még nagyobb lehetett volna,
ha egy kicsit még keményebben dolgoztunk volna. Így aztán mi ketten ahelyett hogy a hotelbe
tértünk volna vissza, újra a CES bemutatóján találtuk magunkat és a biztonságiakkal tárgyaltunk
hogy engedjenek vissza bennünket a standhoz. Majd ketten leültünk azon a standon és
egész éjjel fennmaradtunk. Meleg sört kortyolva és demókon dolgozva, hogy jobbá tegyük
ezeket a demókat, így remélve hogy a második napon nemcsak jók lesznek, hanem még egy kicsit
jobbak is a jónál. Úgy értem, toltunk még több extra
bizsergést és csodatényezőt beléjük.
Az utolsó adag chip gyártása felé haladtunk. Azt hiszem mikor megkaptuk az összes kész chip-et,
akkor igazából mindegyik működött. Több pénzünk már nem volt.
Azokat a történeteket, melyek szerint Dave Morris és Jay Miner is jelzálogott vettek fel a házukra
én csak jóval később hallottam végül.
Valójában akkor még mindig C64-es és Plus/4-es cuccokon melóztam, emellett több cégnek
segítettem, mint pl. az Infocomm, a fejlesztéseik C64-re és Plus4-re való portolásában.
Olyannak tűntek, mint akiknek valami titkos projektjük futhatott egy meg nem nevezett computer céggel.
Ki ne ismerné a zárt szoba típusú dolgot, de amíg ott voltam én is velük lógtam.
Voltak dolgok melyekről nem akartak beszélni.
Az Atari éppen a kétmillió dolláros napi veszteség folyamatában vergődött
és ők nem tudom, hogy érték utol apámat, aki kirándulgatott. Azt hiszem Szingapúrban volt
vagy valami ilyesmi helyen. Majd könyörögtek neki, hogy menjen haza New York-ba
megbeszélni, hogy hogyan áll az Atari felvásárlása. Majd Sam mondta neki, hogy épp felvásárolták az Atari-t,
és jöjjön haza minél előbb. Elég érdekes átmenet volt. Végzős diák voltam a fizika szakon,
nászutas, szoftver részleg alelnök egy Fortune 500 listás cégnél.
Utálom ezt mondani, de sosem vágtam vissza addig amíg az Atari az üzletben sebezhető volt.
Soha nem bírtam ezt a fajta gondolkodásmódot
ha üzletről volt szó. Ez az út egy önmegsemmisítő pénzcsinálás
az emberek félresöprésével, ahol semmi nem számít csak a pénzcsinálás sikere.
Utáltam ezt. Viszont ők adtak eredetileg pénzt az Amiga Computer-nek
egy csekk formájában. Nem volt egy baromi jó üzlet de elfogadható ajánlat
volt és vártuk az ítéletünket. Végül mindenki a sorsra bízta magát, várva
hogy az Atari elvigye tőlünk azt, ami a miénk, hogy azután mindannyian utcára
kerüljünk és így elvesszen az, amit ezekben az években megálmodtunk magunknak.
Aztán a legutolsó pillanatban, mikor már úgy tűnt hogy nem maradt remény,
hirtelen előtört a semmiből a Commodore, hogy mégis megmentsen minket.
Majd a Commodore rájött arra, hogy mit ajánlott nekünk, amire az Atari és a Commodore válaszolt is.
Hogy ők aztán sokkal jobban meg fogják tudni ezt az egészet oldani mint az Atari.
Azzal egy csinos dollármennyiséget ajánlottak a cégnek, ami rendkívülinek hangzott
mindannyiunk számára. Csodálatos pillanata volt ez az egyezkedésnek
amikor az ajánlatot tették. Azt hiszem négy dollár vagy négy és egy negyed dollár volt gépenként,
nem emlékszem most a pontos számra,
de Dave Morris, a mi félelmet nem ismerő vezérünk felénk fordult és azt mondta: "Oké, jól ismeritek
az ajánlatot, elfogadjátok?" Jobb mint a semmi, több mint amit az Atari és mindenki más
ajánlott nekünk, ez jól hangzott és az ajánlatot elfogadtuk.
Utána visszafordult a Commodore-hoz és azt mondta, hogy nem igazán jó az ajánlat ahhoz,
hogy elfogadjuk. És ez olyan, mint, oh, te jó ég!
Venni a bátorságot a fejedhez tartott fegyver tudatában arra, hogy még így is nemet merj mondani
a legjobb ajánlatra, amit addig hallhattál. De aztán volt még egy ajánlat, azt hiszem az eredeti
négy helyett, négy és egy negyed dollár vagy ilyesmit, amire már igent mondott.
A többi meg már történelem. A Commodore felvásárolta a cégünket és az Atari kísérlete
arra, ahogy rátegyék a kezüket a technológiára, kudarcot vallott és Dave Morris visszadobta
a csekket az Atari-nak. Nemrég hallottam hogy az Atari-nál még mindig megvan az a csekk.
Szeretném azt a csekket, de még egy
másolat is csodás lenne belőle!
Szóval azt hiszem megvan az Amiga Corporation-től a számlaszám a hátsó felén.
Szóval igen, félmillió dollár az Atari-tól az Amigának 1984. március 7.-én.
Rájöttem, hogy ez az Amiga volt és a Commodore épp megvette őket.
A srácok az Atarinál, de ez csak egy feltételezés, nem biztos, hogy tőlük hallottam
gondolták rendben, támogatjuk ezeket a srácokat, ők pedig legfeljebb összeraknak egy ütős gépet,
ha nem fogják tudni visszafizetni a pénzt. Tehát ha nem fizetnek nekünk hat hónapon belül,
akkor miénk lesz a technológiájuk.
Aztán a Commodore megtolt minket pénzzel, mi pedig hirtelen éjjel-nappal termelékeny
polgárai lettünk az iparnak. Erős és nagy computerekkel dolgozhattunk
és voltak mágnesszalagos meghajtóink beépítve a
gépekbe amikkel elmenthettük a munkánkat éjjelente.
És mindez a varázslat, ami megtörtént csak még termelékenyebbé tette a napjainkat.
Közvetlenül a felvásárlást követően egy hónapon belül, a csoportunkat Kaliforniába küldték,
hogy együtt dolgozzunk az Amigás srácokkal, hogy készen álljon a mű a bemutatásra.
Olyan dolgokat csináltunk, mint a nyomtató-driverek, eszköz-illesztők, segédprogramok.
Általánosságban "kitöltve a réseket, ahonnan a fény az emberekre szűrődött."
Ők maguk is úgy kezelték az Amigát, mint a következő generációt, amire a Commodore-nak szüksége volt ahhoz, hogy ott is befusson.
Így játszódott ez a mecs a Paradicsomban, ahol
Oh, ez remek volt! Az üzlet remek volt, a hardver nagyszerű volt, a fejlesztési
környezetünk nagyszerűvé vált.
Ott volt a Los Gatos-i fejlesztőcsapat, amely úgy gondolt a létrehozott termékre,
mintha csak játékgép lett volna. Nem tudták versenyképes áron gyártani
ahhoz, hogy esélye legyen a játékpiacon és a Commodore azért szerezte meg a társaságot,
mert sürgősen a következő generációs számítógépek irányába kellett lépniük
és a gép mellé kapott marketingeseknek is teljesen más ötleteik voltak a Keleti Parton.
Ez pedig csakugyan okozott egy kis surlódást.
Az Amiga számára Californiában már megvolt ez a hihetetlen technológia, csak egy kicsit jobban
össze kellett volna házasítani az olcsó gépek Commodore-féle örökségét, a hi-tech Amiga tudásával
hogy igazán remek kombinációval jöhessenek elő.
Los Gatos-ból mindenkinek el kellett mennie arra a bemutatóra, egyfajta jutalomként.
Az utolsó pillanatban le kellett cserélnünk a Graphicraft-ot, amely egy nagyon korai változat volt
ezért hibák voltak benne, például még mindig nem volt megoldva a színnel kitöltés hibája.
Indítottál benne mondjuk egy kitöltést és az ömlött tovább, kitöltötte neked a képernyőt és ha tovább
hagytad hömpölyögni, akkor a teljes memóriát kitöltve lefagyasztotta a gépet...
És tudod, amikor a bemutatózás alatt ment az eligazítás, mikor Pariseau felügyelte Andy Warhol-t:
"Ne használd, csak a kitöltést ne használd!" Persze természetesen a demózás alatt, élőben
használta a kitöltést. Eközben mi mérnökök együtt ültünk a nézőtéren
és mindannyian beparáztunk, hogy csak ezt ne, mert tudtuk hogy többnyire nem működik a funkció,
de valahogy akkor mégis működött. Nem fagyasztotta le a gépet és ez csak az
egyik csoda azok közül amik történtek.
Első munkám az volt, hogy elkészítsem az Amiga 1000 PAL változatát, és így én lettem a kabalafigura
a Pennsylvania-i, Westchester-i Commodore központból. Minden Los Gatos-i fickóval beszélnem kellett
és bejelenteni hogy oké, akkor most össze kell dobnunk egy PAL video kimenetet ehhez a géphez
mert az eredeti Amiga csak NTSC változatban létezett.
Ami forradalmi volt abban az időben az az, hogy az egész rendszer multitasking volt.
Számos belső megoldás, rendszerkönyvtár, eszköz és hasonlók sokkal fejlettebbek voltak
mint a legtöbb otthoni számítógépben akkoriban.
Hallottam, hogy jön ki az Amiga és úgy voltam vele, hogy azonnal adja ide valaki
a fejlesztői dokumentációt és egy fénymásolót, hogy nekem is meg legyen az összes.
A C128 azon a nyáron került piacra és aztán az Amiga pedig ősszel, de mindent tudni akartam róla.
Ott voltak azok a zöld könyvek amiket kivehettél
és beléjük kellett írnod a nevedet. És még sorszámuk és mindenféléjük is volt, mivel
nem akarták hogy ezek az infók kikerüljenek.
Bil Herd pedig kapott belőle, és azt hiszem, aznap éjszaka, vagy talán azután hogy Bil Herd-től megkaptam,
késő estig fent maradtam és az egészet lefénymásoltam, így meg tudtam tanulni.
A Commodore Amiga 1000 (A1000) mielőtt megjelent csak úgy hívták: 'Az Amiga'.
Az A1000 először kizárólag csak a Commodore 'játék-boltjaiban' volt kapható a Tramiel-éra alatt.
Menjünk tovább!
Ez állati jó!
Rendben. Te jó Ég!
Jim Sachs kastélya
A vízesés, pont ott volt a sarokban. Van egy kis házunk a városban.
Még nincs lakható állapotban.
Értem hogy mit mondasz, Oké...
Szóval mindent én raktam össze amit itt látsz, minden egyes falával.
A lift lefelé fog menni, mind a három szinten keresztül, ha valaha elkészülök vele.
A terveket átfutva azt mondták ez túl bonyolult. Ezért azt mondtam, oké, akkor építek egy modellt
és azt használhatjátok majd hozzá. Így hát
megépítettem a az egész modellt és leméretezték ahol a négyzet-inch, egy lábnak felelt meg.
A modell minden része valós méretű volt,
aztán a házamban tároltam, de egy medve bejutott mielőtt ez az ajtóm elkészült volna és
szétbarmolta az egészet. Tehát ezt egy medve művelte itt.
Nem tetszett neki a design, vagy nem tudom...
Igen, de a Defender of the Crown-t itt hoztam össze, mialatt itt ültem.
A képernyő mindét oldalára cédrus ládákat rajzoltunk.
Ez most hideg, ezért fűt és légkondicionál és aztán lefele fújja a levegőt
öt láb mélyen, ahol mindig ötvenöt fokos lesz
Szóval fűt és hűt, csak az áram áráért cserébe.
Tehát elrepültem a Commodore központjába, Westchester-be, Pennsylvania-ba és elkaptam
az egyik vezetőt, nálam volt egy másolat a Saucer Tag játékomból, ami nagyon-nagyon profin nézett ki,
remek csomagolással és a benne lévő cuccokkal. Ennek köszönhetően feljesztői állást adtak
nekem az Amiga csapatában. Még így is meg kellett vennem egyet, nem adtak nekem
egy Amigát sem, de minden eszközt, amit R.J. és minden amit Dale Luck és a többiek megírtak
azért hogy az emberek programozhassák az Amigát.
Aztán hazaérve azonnal nekiláttam olyan grafikákat rajzolgatni amilyeneket sem én, sem más
nem látott soha azelőtt...
Láttam a Defender of the Crown-t, úgy emlékszem rá, mint egy színkavalkádra
a kastély jelenetről a korona őrzőjének katapultjával, amitől lehidaltam.
Korszakváltó hatást jelentett látni olyasmit ami ilyen szép, művészi és majdnem fényképszerű
egy számítógéptől, ilyesmit előtte nem láttam.
Teljesen fel voltam pörögve, aztán természetes módon szükségem volt egy Amigára.
A Defender of the Crown forgatókönyvét Kellyn Beck írta és megtalálta Bob Jacob
producert, aki akkoriban az első olyan ötletet valósította meg Amigán, amely
szintén filmszerűen épült az Ivanhoe mozifilmre.
Az Amiga 1000 európai indulása nagyon remek lett és ténylegesen beindította az egész diadalmenetet.
A kapcsolatoknak is köszönhető volt, ami létrejött mind a gyárakkal,
mind a viszonteladókkal a Távol-Keleten, a mérnökökkel Westchester-ben, Pennsylvania-ban
a Californiai, Los Gatos-i mérnökökkel, és az Amiga minden ügyfelével Európában.
Ez vitt közelebb a bolygók olyan állásához, ahol előtérbe hoztam az Amiga 500 ügyét,
hogy megnézzem hogy vihetném egy olyan pontig a porjektet, ahonnan
drasztikusan csökkenthetőek a költségek, és hogyan lehet elérhető sok ember számára.
Nem engedhettem meg magamnak egy Amiga 1000-est, de szerencsére a Commodore később csodálatos dolgot,
mégpedig a Amiga 500-ast indította útjára, lehetővé téve hogy a mamám 1987-ben vegyen egyet nekem!
Milyen csodagép volt a Amiga 500, amely ehozta a tömegeknek az Amiga erejét!
Ez valóban létrehozott egy új szoftverpiacot,
egy új hardverpiacot és átadta ezt a kivételes technológiát az átlagember számára is.
Természetesen a Batman állította fel a mércét, ez volt az a film, amire sokan vártak akkor éppen
valószínűleg úgy, ahogy korábban soha és azóta sem, ahogy akkor.
Ráadásul megkaptam a legragyogóbb elismerést, mert az Ocean Software vette a bátorságot, hogy
keresztül vigye az ötletet, de ez volt az a pont ahol az egész ötlet beérett és összeállt úgy
hogy több lett a végére mint a részeinek összessége.
Mi az Amigát egy kifejezetten kicsi, ó, jut eszembe, volt egy Amiga in a Box
nevű dolog. Ez nem az eladásról szólt, ha emlékszel,
előálltam egy javaslattal, hogy innentől kezdve nem gépeket adunk el hanem álmokat és
ez volt az amivel foglalkoztunk, álmokat gyártottunk.
Megnyertünk Dal Luck-ot és Bart Whitebook-ot, hogy jöjjenek Westchester-be, és persze
nem akartuk elveszíteni a szoftveres srácokat sem, de sajnos nem tudtuk megoldani teljesen,
így néhányan továbbálltak.
Rengeteg mindent kellett még tenni az Amiga 2000-el kapcsolatban mert semmi nem volt még igazán kész.
Az A500, azt hiszem, ezen a ponton már eléggé közel volt a befejezéshez.
Nagy vihar volt Texasban, a villámlás átjött a telefonvonalon és megzakkantotta
a C128D gépemet. Szerencsére volt biztosításom, tehát abból
a pénzből megvehettem az első Amigámat, ami egy Amiga 2000 volt.
Szóval ahogy láthatod, az Amiga felé sodródásom valójában Isten beavatkozása
vagy legalábbis ez állt a biztosítási kötvényben.
Nem, megcsinálták az oldalsó bővítőt az Amiga 1000-hez, de azt akarták hogy az Amiga
amely kap egy szokványos PC kártyát, az majd úgy használja a bővítőportokat mintha IBM slotok lennénnek.
Szóval előjöttek az Amiga 2000-es ötletével, ami akkor tényleg csak egy A1000-es áttervezés volt
Zorro bővítőhelyekkel kiegészítve.
Ugyanabban az időben, amikor az Amiga 500 feljesztésén dolgoztam, volt egy csapat Brunschweig-ben, Németországban,
akik egy Amiga 2000-est építettek. Mivel az A1000 próbált kiszolgálni
kétféle piacot egyetlen gépként, ami nem ment túlzottan jó esélyekkel.
Túl drága lett volna az otthonokba és nem volt elég bővíthető ahhoz, hogy profi
felhasználók is használhassák. Így született meg az A500 és az A2000.
Ez valójában az Amiga egyik döntő lépése volt, hogy sikeres legyen.
Szóval ott voltak még a NewTek emberei, akik megalkották a Video Toastert az USA-ban,
amivel hihetetlen dolgokat tudtak megvalósítani az A2000-esen, mivel volt benne hely a kártyájuknak.
Majd ott voltak a gimis és főiskolás gyerekek, akik meg tudták venni az Amigát és
beleásták magukat a programozás, vagy a grafika rejtelmeibe, ahogy addig nem tehették volna.
Végül munkát kaptam a Commodore-nál, kezdetben Andy Finkel-nek dolgoztam.
Azon gondolkodtam, hogy előtte hajat kéne vágatnom, mert hosszú hajat hordtam akkor.
Ez olyan, gondoltam, csak fogom magam és benézek hozzájuk hogy fogadnak-e
úgy ahogy vagyok és felvettek, tehát én és Bryce Nesbitt kb. ugyanakkor kezdtünk.
Amikor az A600-ast bemutatták, erről jut eszembe, eleinte A300-nak szerették volna nevezni, mert
alacsonyabb áron akarták piacra dobni. Kiderült hogy az a mérnökcsapat amelyre
bízták ezt a koltségcsökkentést, nem tudta megvalósítani az A600 olcsóbbá tételét
Jeff A500-asának áránál, úgyhogy A600-nak kellett elnevezni, mert valójában mégis többe került.
Ezzel együtt is gyártásba adták a gépet, de így két olyan gépet kaptunk, ami lényegében
nagyon hasonló, így a piaci célközönsége is az.
Ezt a németek is látták és kérdeztek, hogy minek nekünk az A600, amikor ott az A500-as,
ami olcsóbb, és legalább ugyanolyan jól teljesít...
Amikor Mehdi ezt a döntést hozta, akkor vélhetőleg az utolsó szöget ütötte be a Commodore koporsójába
amely akkor készült az A1200 elindítására az AA-val, de nem tudott elegendő chip-et gyártani hozzá.
Az összes karácsonyi gyártás az A1200 lett volna,
amelyek helyett kb. 300.000 régi chip-et gyártottak az 500-asokhoz, amelyekből a legtöbb a
raktárakban maradt, mert ki akart régi gépet venni, amikor megkaphatta az újat
több színnel és gyorsabb processzorral meg mindenfélével....
Az A1200 valójában nem volt elérhető nagy mennyiségben Decemberig és így javarészt
le is maradtak a karácsonyi időszakról. Szóval, ha novemberben mutattad be az A1200-ast
és csak korlátozott készleteid voltak belőle, akkor csak frusztrálni tudtad az embereket a karácsonyi
hajtásban, mivel nem tudták azt a számítógépet megvenni, amit igazán akartak volna.
Egy csomó dolog rosszul ment ebben az időszakban és mindannyiunk számára egyértelmű
és nagyon világos volt ez a folyamat. Ez olyan, hogy műszaki emberként
gondolkodva arra jutottunk hogy minden probléma megoldható technológiai úton
de a legtöbbet nem tudtuk így megoldani.
Az ötlet az volt, hogy amikor kiadtuk a CD32-t, amelyet a késő tavaszi időszakra terveztek
a következő év nyarán lettek volna csak olyan játékok, amelyeket kifejezetten CD32-re írtak volna.
És aztán odajön hozzám és azt mondja,
"Azt akarom, hogy karácsonyra kint legyen a CD32!" de én harcoltam és küzdöttem ez ellen - erre azt mondta:
"Hülye vagy?" - kérdezte "Mi bajod van?"
Azt mondtam, "Először is, ki fogod csinálni az A1200-at."
"Dehogy is, ne legyél már ostoba, ez egy teljesen másfajta terméknek fog számítani!"
"Ki fogod nyírni," - mondtam, "de te csak azt várod tőlünk, hogy beindítsunk valamit,"
"amikor nincs is rá elérhető szoftver és ez nem lesz jó ránk nézve, ez őrültség!"
"Tartsuk inkább csak magunkat az eredeti tervhez! Szükség van pénzre, hatalmas pénzügyi bajban vagyunk,"
"extra eladások kellenek." és csak mondogattam nekik, hogy
extra eladások. Ki fogjuk váltani az 1200 eladásokat, de nem lettek extra eladások.
Nem hallgattak meg minket.
Tehát Commodore-nak volt egy csúnya szokása, hogy bejelentette a rossz híreket a pénteki üzletzárás után,
és így jelentették be a csődöt is a pénteki üzletzárás
után, míg jó részünk Mike Sinz
esküvőjén volt és nem is tudta a dolgot. Randell házának ajtajára ragasztottak
egy újságcikket, így ha valaki belépett, az látta.
Az egész üzlet tönkrement egy éjszaka alatt.
Van egy másolatunk a bejelentésről, hogy az egész világra kiterjedő sajtóban
benne voltunk. Csak egy példányt kaptunk, mint mindenki más
amikor a Commodore bejelentette a felszámolást és a többit.
Nekik nem volt elég bátorságuk felvenni a telefont és köszönetet mondani mindenkinek
a segítségükért, de ez nem ment mert csődöt jelentettek.
De ez úgy látszott nem volt meglepetés és nem hiszem, hogy a vezetés
erre tekintettel lett volna. Szerintem én elfogult voltam Irving Gould iránt, így nem vettem észre
a Commodore International vezetésének az álláspontját. Ezért nem vagyok meglepve, hogy ők így kezelték a dolgokat.
Elmentem a vége előtt, így szerencsés voltam, hogy kiszálltam amíg még volt végkielégítés.
Az én részvényopcióm még mindig elég értékes volt, és nem pénz nélkül mentem el.
Beléptem a Software Publicists Association-be egy találkozón
és elmentem egy multimédiás konferenciára, ahol a közönségben ültem. Láttam
több multimédiás személyiséget abban az évben az Egyesült Királyságban.
Néhány évvel korábban volt egy vitafórum és a moderátor a vita végén azt mondja Gail,
a multimédia alkalmazások létrehozója is ott ült a közönség sorai között:
"Gail, van valami mondanivalód?" Akkor, azt hiszem, vettem egy mély lélegzetet, tudod, úgy, amikor az egyik legnehezebbnek dologot
kell megtenned az az életedben. Felálltam és azt mondtam, igen, én azt akarom mondani
hogy munkát keresek... És így kaptam egyet.
Készültünk egy olyan gépet létrehozni, ami olcsó és nagyon gyors volt.
Az iparágat viharként a leghosszabb ideig a videószerkesztés világa kavarta fel.
És mi egy ilyet akartunk megalkotni.
Egy gépet, amit bárki használhat, és bárki megengedhet magának. De, hogy ezt mindenki megértse
nem tudtam, hogy olyan sikeresek leszünk amilyenek voltunk és hány millió életet éltünk
de végül megérinthettük a dolgot, amit mi létrehoztunk.
Gyakran kapok e-maileket azoktól, akik azt mondják, hogy valami olyasmi: "Csak benéztem
és köszönöm az Amiga számítógépet amit megalkottál!" Ez annyira fellelkesít
hogy elkezdek rajzolni valamit vagy ihletet ad néhány kereskedelmi vagy
játékfejlesztésben. Mikor megkapom ezeket a csodálatos leveleket az emberektől
akkor mindegyik olyan nekem, mintha aranybetűkkel írták volna őket.
Ezek erősítenek meg, hogy higgyek abban a gépben, amit a kezdetektől hoztunk létre, ami
megnyitja az emberekben levő új képességeket.
Hogy feltárják magukban azokat a dolgokat amelyeket meg tudnak tenni az életükben.
Annyira sikeresek voltunk, hogy örömmel mondhatom, nagyon büszke vagyok rá,
hogy ez a küldetésünk azon része volt amelyet képesek voltunk teljesíteni.
Én az Amigánál egy vagyok a 32 Német közül, akire véres pillantást vetnek.
Hány ember van itt? Ezek teljesen megőrültek.
Még mindig vadonatúj szoftvereket mutatnak be, amit egy olyan számítógépen írnak amit
34 évvel ezelőtt adtak ki, azt gondoltam hogy csupán egy múzeumi darab
de a játékipar és az Amiga rajongók oly módon tartják életben, ahogyan én
azt soha sem tudtam elképzelni!
Úgy gondolom, hogy ez a 8 bites hang a zenével egyenértékű.
Ez a gyermekkorról szól, de szól még valamiről többről is,
egyfajta felemelő, örömteli ünnepről. Mindarról, amit a gyermekkor képvisel.
Biztonságos, melegséget árasztó és mindenek felett szórakoztató.
Igen, most a retro újjászületését látjuk az elmúlt néhány évben.
A játékokat folyamatosan adják ki, pl. a Steam-en és más platformokon
és újra megidézik a régi idők hangulatát.
Igen, néha visszagondolok és ha tudtam volna hogy ezek a programok még ki fognak jönni, akkor
valószínűleg már egy kicsit komolyabban veszem őket.
Ez az őrült szoba 500 emberrel itt Németországban.
Harminc évvel később ünneplik ezt a csodálatos számítógépet és a hozzá tartozó technológiát, ami
ez a lila, lüktető Amiga szörnyeteg ami ott lesz mindenki otthonában, ami mindent irányít
hogy megszabaduljon ezektől a Macintosh, PC és iPad gépektől és mindennek
a gyökerei visszanyúlnak az Amigához (Back to the roots).
Elindítottunk egy YouTube csatornát Guru meditáció néven a híres guru
meditation hiba után, amikor az Amiga kifagy. Van humorérzékünk.
A nevem Mark Cale a System 3-tól. Mit jelent nekem a Commodore? Nos, a
szenvedélyt, és mindannyiunk életét megváltoztatták a legjobb játékaink amelyek Commodore 64-re és
Amigára jöttek ki.
Mikor visszatekintünk és azt mondjuk, hogy "Oh, az egyik ilyen volt!" vagy "Valami ilyesmit akartam!"
Szóval ez nagyon szórakoztató volt számomra, hogy megoszthassam mindazokkal, akik itt vannak velem.
A nevem Andy Spencer, én Dean Payne vagyok. Mi a Retró Számítógép Múzeumban vagyunk.
Jövőre 2018 márciusában egy home computer múzeum nyílik Helmond-ban Hollandiában.
Néhány barátommal ott voltunk az Amiga 30 rendezvényen Mountain View-ban, Kaliforniában. Mert, miért is ne?
Aztán Angliában, Németországban és mindenhol ahol olyan sok őrült ünnepelt, mint mi.
Olyan izgalomba jövök a Commodore és az Amiga név hallatán, hogy vésettem az iPhone-omra egy Amiga logót!
Jelenleg Cardiff-ban, Wales-ben vagyunk az A-EON DEVCON 2017-en.
Reménykedem, hogy ez a munka és a közösség munkája teljes egészében
biztosítani fogja az Amiga jövőjét a következő 10, 20, 30 évben és a továbbiakban is
biztosak lehetünk abban, hogy az unokám is ismerni fogja az Amigát és lesz egy sajátja is otthon.
Itt vagyok a Revival 2017-en mögöttem a színpadon a riválisok Dave Perry-vel a Gamesmaster-tól.
Elmentem a televízió show-ra és elkezdtem a TV-zést. Azóta a Commodore Amiga
még mindig a kedvenc játékgépem.
Az én időmben a Commodore 64-el általában a barátom otthonában játszottam.
Minden nap, minden hétvégén átmentem játszani néhány játékkal.
Volt ez a szép fényes, bézs kenyérdoboz az asztalon néhány játékkal.
Milyen kevesen tudták, mi fog történni a következő harminc évben.
Ez az 1541 Ultimate II, amibe egy SD kártyát is tudsz csatlakoztatni
vagy egy USB flash meghajtót, amiről be tudod tölteni a C64-es játékokat.
Igen, azt hiszem, most látunk kb. négyezer ultimate eszközt, ami
ezen a területen van, így ez elég sok.
El akarták költeni az ötven-penny-jüket vagy két, három fontot, úgy, hogy akármit kaphatnak érte.
Nem emlékszem, mennyibe kerültek ezek a játékok akkor. És ők voltak, akik meg akarták csinálni
ezt az eszközt, ezt a valamit, ami ma nem létezne.
Megkaptam az első Commodore 64-emet, és ez a 64C első kiadása volt.
Így ez egy slim line modell volt és ezzel a slim line modellel kezdtem
ami még ma is működik.
A 64 bytes egy sor rövid videó amit hetente adtunk ki, ez különböző szempontból mutatja be a
Commodore 64 programozását.
Itt tartom a valódi C64-et alkalmankénti tesztelésre, még akkor is, ha a fejlesztésem legnagyobb részét
egy modern számítógépen végzem. És itt tartom a régi tv-t is, mert valójában
nagyon elmosódott képet ad, és így segített véglegesíteni néhány képet, így egy kicsit ezek
könnyebbé teszik a valós gépen való megjelenítést.
Ez, ahol vagyunk a Mega Comes, itt láthatjuk az eredeti C65-öt, ahogy említettük.
Az egyetlen, amin a Zed Yago demót kódolták
és az amit mi készítettünk, alapvetően ugyanaz.
Helló mindenkinek! Itt Zach Weddington a Viva Amiga igazgatója
és én a Commodore story teljes készletén vagyok.
Milliárd a semmihez és csaknem hárman vannak
azok a furcsa zsenik, akik Mehdi Ali cég voltak - mert az egy milliárd dollár értékű vállalat volt -
három év múlva a pénz elfogyott.
Visszatekintünk a retro scene-en keresztül a 30 évvel ezelőtti technológiára, de ez még ma is
a jövő technológiája ami folyamatosan fejlődik és használja az Amiga technológiáját.
És igen, itt ülök az Amiga Pi-vel, amit én építettem.
Ez megmutatja azt, hogy mit tettek igazán, ami annyira nagyon különleges volt.
Nem azt akarod tudni, hogy az utcán sétáló srác az utcán Atari pólóban van és
tudod, hogy kitörhet valami harc a Commodore pólóssal, ami rossz lenne.
Jack Buster, akit hívni akarsz, egy eredeti Amiga pólóban van, ami nagyon ritka.
Ez valójában workbench 2.0-ről van. Az akkori számítógépes emberek tudták
hogy rossz volt a humorérzékük. Ez a híres "Commodore Supports its Floppy's".
Volt az az utazás, amit említettem, a 60. évfordulójára a Lodz-i Gettónak.
Szóval ott voltak a szüleim, a nagynéném és a nagybátyám, anyám húga, férje és egy csomó
annak a generációnak a gyerekei közül, és a következő generáció gyerekei is.
Volt egy csodálatos képünk, Birkenauban a vasútvonal végén.
Itt vagyok a Nemzeti Számítástechnikai Múzeumban, amely a történelmi H blokkban található
a Bletchley Parkban. Tehát mögöttem a Harwell Dekatron -
ez az eredeti neve. Ez most a világ legrégebbi működő számítógépe.
Számítógépes múzeumot fogok építeni az irodámban. Az irodám második emeletén lesz egy olyan asztal
amelyen a Commodore 64 fog futtatni játékokat és több Amiga is lesz.
Nekem még mindig megvan az eredeti A1000-em, amin minden grafikát készítettem
a Defender of Crown-hoz és még mindig rendesen működik. A hozzá való monitorral és minden perifériával.
CD32-im is vannak, vannak CDTV-im is. Van Amiga 4000-em.
Amiga 2000-eseim, minden a hozzájuk tartozó monitorokkal együtt fognak
működni a kis számítógépes múzeumomban. Bármikor tudom majd őket használni, amikor nosztalgiázni akarok.
Csak felmegyek a második emeletre és nézni fogom őket!
A Commodore valóban egy úttörő vállalat volt és sok, sok életet megváltoztatott
beleértve az enyémet is. A retro scene az utóbbi években
látszólag nőttön nő. Amit mondani akarok az,
hogy fel kell karolni a 8 és a 16 bites programok keltette szenvedélyt és folytatni kell a retro hullámot.
Anyámnak ajánlom, nélküle nem lehetnék itt ma.